BERÄTTELSEN OM

MAn STAD

Manchester Citys resa från lokalt kyrklag till globalt kraftcentrum har varit en anmärkningsvärd resa fylld av lika många nedgångar som det har funnits uppgångar. The Story of Man City hyllar klubbens fascinerande historia, från deras första trofé till deras kamp i de lägre ligorna, från Joe Mercer-åren till deras fantastiska trippelvinst och en aldrig tidigare skådad fjärde Premier League-titel i rad. Upptäck de 50 största spelarna som dragit på sig City-tröjan, ledarna som har format klubben och ögonblicken som kommer att leva länge i supportrarnas minnen. Du hittar också exklusiva intervjuer från FourFourTwo-arkiven med Raheem Sterling, Phil Foden och Vincent Kompany, samt fascinerande inslag om hur Pep blev den mest innovativa tränaren i Europa och Sergio Agüeros resa från slummen i Buenos Aires till att bli en av de bästa utländska spelarna som någonsin har spelat i England. Mycket nöje!

Bild Getty bilder

82

92

6

42

6	Man Citys korta historia
Den fascinerande historien om Citys anmärkningsvärda uppgång
16	Skapandet av en superklubb
Inifrån Citys strävan efter global dominans
34	Citys största managers genom tiderna
Blues managers som hjälpte till att forma klubben
42	Pep: Min blåkopia 	Hur Guardiola blev den mest innovativa tränaren i Europa
54	Vincent Kompany
City-kaptenen om de blåas berömda titeltriumf 2019
60	De senaste Åren i Football League
När City hade det tufft i den tredje divisionen

60

34

122

16

112

66	De 50 bästa City-spelarna genom tiderna
De största Blues-spelarna i klubbens historia
82 	Raheem Sterling
Three Lions-stjärnan om att bevisa att tvivlarna har fel
92	Phil Foden 	Den lokala hjälten berättar om att äntligen få sitt genombrott i City
98	De 11 bästa City-ögonblicken
Inklusive playoff-finalen 1999, titelvinsten 2012 och trippeln 2023
106	Sergio Agüero
Upptäck hur han blev en av engelsk fotbolls finaste importer
112	Jack Grealish
Hur den tidigare Villa-stjärnan blev Citys 100-miljonersman
122	Den blå månen har stigit
En inblick i Citys otroliga trippelvinnande säsong

54

106

66

Alla fyra en: Phil Foden, årets spelare i City, lyfter Premier League-titeln mot Manchesterhimlen under bussparaden med öppet tak som hölls för att fira en rekordstor fjärde titel i rad

Kort historia om Manchester City

HISTORIEN OM
MAn STAD

Kortfattad historia

Manchester City

Berättelsen om Man City FourFourTwo.com

Kort historik över manstaden Chester

Bilder Gary James

Historien om Manchester City, från dess födelse som en klubb som representerade Manchester, till Pep Guardiolas storhetstid

Ord Gary James

FourFourTwo.com Berättelsen om Man City

From deras födelse som ett kyrkligt team, Har Manchester Cityhar haft en anmärkningsvärd historia. Före första världskriget I, de etablerade sig själva som Manchesters första trofévinnare, ochd bleve påe of dene most populäraste klubbarna i landet.  Rekordhöga publiksiffror och stora framgångar följde under 1930s,  medan slutet av 1960s och '70s vann Blues europeiska och inhemska utmärkelser. Men.., misskötsel under 1980s och '90s ledde till betydande svårigheter, vilket fick Blues att tappa tempo med många av sina traditionella rivaler.
Eallt förändrades igen 2008 när ett övertagande av Sheikh Mansour från Abu Dhabi ledde till betydande investeringar i klubben. En strålande period har följt och under tränaren Pep Guardiola har Cityhar blivit en underhållande, rekordbrytande och dominerande kraft. Det senaste decenniet har sett fler silverföremål än någonsin tidigare, och med betydande investeringar i anläggningar och ungdomsutveckling verkar det troligt att att Manchesters Blues kommer att förbli en dominerande kraft under många år framöver.
Här är en översikt över höjdpunkterna och  och nedgångar under klubbens 140-år av utveckling, som började med livet som ett kyrkligt lag på 19:e århundradet.
I början
De unga männen i St Mark's församling i stadsdelen West Gorton i östra Manchester bildade olika idrottslag på 1870-talet, och deras fotbollsklubb spelade sin första kända match i november 1880.
Under de följande åren bytte klubben namn ofta, innan den 1887 antog en mer professionell ton. Den blev Ardwick AFC, valde en kungsblå och vitrandig dräkt och etablerade sitt första betydande hem - Hyde Road Ground. Detta förblev klubbens hem fram till 1923 och rymde regelbundet en publik på 40 000 personer.
Efter att ha anpassat sina färger till ljusblått och vitt hade Ardwick lokala framgångar i Manchester Cup, innan man 1892 gick med i Football Leagues nyskapade andra division. Ett par svåra säsonger följde, men ankomsten av en visionär sekreterare och manager, Joshua Parlby, var katalysatorn för ett stort språng framåt.
Parlby blev klubbens drivande kraft och började skapa en klubb som skulle representera hela Manchester, inte bara ett distrikt. Manchester City föddes och röstades upp i andra divisionen som en ersättning för Ardwick 1894. The Blues värvade också walesaren Billy Meredith, som i Citys blå dräkt skulle bli en av fotbollens största stjärnor och en legendar.
År 1899 blev City det första laget som fick automatisk uppflyttning till First Division. Tidigare hade en serie matcher, som dagens slutspel, avgjort nedflyttning och uppflyttning till den högsta divisionen.
Manchesters första framgångars
En av Celtics grundare, Tom Maley, utsågs till manager 1902. Två år senare, med Meredith som lagkapten, ledde Maley City till deras första nationella inhemska ära, FA-cupen. The Blues kom också tvåa i ligan. Det var en fenomenal tid och staden firade som aldrig förr. Den framgången har beskrivits som det första stora inflytandet i etableringen av Manchester som en fotbollsstad.
City var nära titeln även säsongen därpå, men en kontroversiell match mot Aston Villa ledde till en utredning som till slut fann City skyldigt till att ha betalat spelare över den högsta tillåtna lönen. Tidningarna i norr förklarade för sina läsare att nästan alla fotbollsklubbar utan undantag var skyldiga till att göra samma sak, men att City inte hade varit lika skickliga på att dölja sina metoder som andra.
Oavsett vad som var rätt eller fel i situationen straffades City som ingen annan klubb tidigare. Nästan hela förstalagstruppen, managern och flera direktörer bötfälldes och stängdes av. Citys fans uppmuntrade flera av de avstängda spelarna att skriva på för den dåvarande dåliga släktingen Manchester United, eftersom de ansåg att det skulle vara bättre för Manchester. Detta inkluderade Meredith och en annan populär spelare, Sandy Turnbull, som båda hjälpte United att hitta sina första troféframgångar.
Även om City slutade på tredje plats säsongen 1907-08 följde flera år av svårigheter när klubben försökte bygga upp ett nytt lag. Trots dessa problem förblev The Blues Manchesters bäst stödda klubb och 1911 hade Hyde Road ligans högsta genomsnittliga publiksiffra. City-fans kanske vill skryta med att Manchesters Blues uppnådde detta 46 år före Reds! City lyckades med bedriften igen 1914-15, och vid flera andra tillfällen under 1920-talet.
Vid den här tiden begränsade Hyde Road klubbens tillväxt, med tusentals utestängda vid nästan varje ligamatch. City hade velat flytta sedan slutet av 1890-talet, men 1922 kunde de äntligen offentliggöra planerna på en enorm ny stadion i Moss Side-området i staden.
Rekord-rekordbrytande Blues
Maine Road invigdes 1923 och i mars 1924 spelade en publik på 76.166 personer där - vilket vid den tiden var rekord för en match på en klubbarena och för en match utanför FA-cupfinalen på engelsk mark. Rekordet stod sig fram till 1934, då City återigen satte ett nytt nationellt rekord efter att 84.569 åskådare sett City besegra Stoke med 1-0 i en kvartsfinal i FA-cupen.
Citys popularitet under 1920- och 30-talen var anmärkningsvärd. År 1928, som en klubb i andra divisionen, hade de i genomsnitt 37 468 åskådare - bäst i hela ligan - och var den bästa supporterklubben i den högsta divisionen igen 1925-26 och 1928-29.
När det gäller framgångar nådde The Blues FA-cupfinalen 1926, men blev det första laget att vara i final och bli nedflyttade under samma säsong. Bisarrt nog hade City avskedat sin manager i november den säsongen, och klubbens styrelseledamöter beslutade att inte utse en ny manager förrän nästan i slutet av säsongen!
Citys högsta ligaplacering under 1920-talet var andraplatsen 1920-21, och på 1930-talet fick klubbens stora supporterskara uppleva troféframgångar igen. Det här var en gyllene era för klubben, som var i FA-cupfinal 1933 och vann cupen 1934. Hemkomstparaden som välkomnade The Blues hem besöktes av 1 miljon människor, enligt samtida uppgifter

"manchester city föddes och röstades upp i andradivisionen 1894"

Nedan
Över 1 miljon gick ut på gatorna när lagkapten Sam Cowan, flankerad av Eric Brook och Matt Busby, turnerade med FA-cupen 1934

Keystone-France via Getty

Bilder Getty bilder

Hulton Archive via Getty

Ovan
Manager Joe Mercer firar ligasegern med fansen i Newcastle den 11 maj 1968
Vänster
Bert Trautmann dyker ner framför fötterna på Birminghams Peter Murphy i FA-cupfinalen 1956

Central Press via Getty

rapporter och filmmaterial. Manchester var fullsatt som aldrig förr och trots enorma svårigheter i staden hade fotbollens popularitet aldrig varit högre.
I februari 1935 satte City publikrekord i ligan med 79 491 åskådare när Arsenal kom på besök, vilket innebar att City under en tid hade både ligarekordet och rekordet på en klubbplan.
Med stjärnspelare som målvakten Frank Swift och anfallarna Eric Brook, Fred Tilson och Peter Doherty kom ligatiteln 1936-37. Nyckelmatchen i slutspurten kom i april 1937 när 74 918 åskådare såg en 2-0-seger mot titelrivalen Arsenal.
Taktiska planer & Trautmann
Efter en chockartad nedflyttning året efter att ha vunnit ligan var The Blues en klubb i andra divisionen när fotbollen avbröts på grund av andra världskrigets utbrott 1939. När ligan återupptogs avancerade City till mästare under den första efterkrigssäsongen. Som ett bevis på att de fortfarande var en populär klubb lockade en match den säsongen 69 463 åskådare - ett rekord för andradivisionen vid den tiden.
Taktikgeniet och den tidigare spelaren Les McDowall utsågs till manager 1950. Han var sin tids Guardiola och 1954 utvecklade han en taktik med en djupledslöpande centerforward som blev känd som "Revie-planen" efter klubbens nummer nio, Don Revie. Taktiken förbryllade många motståndare och McDowalls mannar nådde flera FA-cupfinaler i rad. År 1955 hade de oturen att bli reducerade till tio man efter bara 19 minuter när Jimmy Meadows slet av sina korsband. Trots en tapper insats besegrades City med 3-1 av Newcastle (som vann sin sista stora inhemska trofé hittills).
Året därpå slog skadan till igen. Den här gången besegrade City Birmingham City med 3-1 i en FA-cupfinal som har gått till historien som Trautmann-finalen på grund av den tyske målvakten Bert Trautmanns bedrifter. Han var före detta krigsfånge och nazistisk fallskärmsjägare och hade anslutit sig till City 1949 och blivit en stor folkhjälte inom fotbollen. I finalen 1956 gjorde han en lysande räddning, men i kollisionen träffade Birminghams Peter Murphys knä Trautmanns nacke med full kraft. Målvakten hade svåra smärtor men eftersom han visste vilka problem det hade inneburit att gå ner på tio man året innan lovade han att stanna kvar på planen.
Trautmann, som tydligt vred sig och led av smärta, spelade modigt vidare och gjorde till och med en ny dramatisk räddning som mycket väl kunde ha skadat hans nacke ytterligare. Totalt spelade han i cirka 15 minuter innan slutsignalen ljöd. Det visade sig senare att han hade brutit nacken.
Mercer-åren
Trots några stora ögonblick hade City det kämpigt i slutet av 1950-talet och början av 1960-talet. År 1963 blev de nedflyttade och 1965 nådde de sin lägsta position genom tiderna (fram till dess). Klubben behövde en ny riktning och den sommaren tog styrelsen det djärva beslutet att utse Joe Mercer. Han var en mycket framgångsrik fotbollsspelare i Everton och Arsenal och hade haft framgångar som manager för Aston Villa och vunnit ligacupen, men Villa hade avskedat honom medan han återhämtade sig från en stroke 1964.
Mercer återhämtade sig fortfarande när han blev Citys chef, men han njöt av utmaningen att återuppliva klubben. Han tog in den spännande yttern Mike Summerbee och utsåg Malcolm Allison till assisterande tränare. Colin Bell värvades från Bury och The Blues gick framåt. Division Two-mästerskapet vanns under Mercers första säsong och med briljanta tränarinitiativ från Allison blev City ett spännande och underhållande lag.
Francis Lee värvades i oktober 1967 - Mercer såg honom som den sista pusselbiten i det pussel han höll på att lägga - och under de kommande tre säsongerna vann de blå division ett-titeln (1968), FA-cupen (1969), ligacupen och sin första europeiska trofé - European Cup Winners' Cup (båda 1970). De besegrade polska Gornik Zabrze med 2-1 i finalen, som spelades i Wien, och säsongen därpå nådde de semifinalen i tävlingen igen, där de förlorade mot de slutliga vinnarna Chelsea. Cupvinnarcupen uppfattades som Europas näst viktigaste tävling, före Fairs/UEFA Cup i fråga om betydelse.
Mercer-åren återupprättade City som en stormakt efter striderna i början av 1960-talet, men i november 1970, bara sex månader efter att ha uppnått dubbeln med Ligacupen och Cupvinnarcupen, inleddes ett övertagande av klubben av lokala affärsmän. Den äldre ordföranden Albert Alexander, vars familj hade haft ett ledande inflytande i klubben sedan 1894, befann sig plötsligt under attack från dem som hoppades kunna ta över kontrollen på sitt sätt.
Mercer och Allison hamnade på olika sidor och när makten flyttades till de nya styrelseledamöterna blev Allison lagledare. Mercer lämnade oundvikligen klubben 1972, strax efter att City hade missat att vinna ligan med en poäng. Det var ett sorgligt slut på en gloriös era för klubben.
Sjuttiotalets glamour
Allison avgick i mars 1973. Hans efterträdare, den tidigare 1950-talsstjärnan Johnny Hart, blev sjuk och höll bara ut i sex månader innan den nye ordföranden Peter Swales utsåg Ron Saunders i oktober. Swales hävdade att Saunders skulle bli en framgång, och om han inte var det skulle ordföranden avgå. I april året därpå sparkade Swales Saunders, men ordföranden skulle sitta kvar på sin post de följande 20 åren - till stor ilska för City-fansen, som demonstrerade mot honom från slutet av 1970-talet fram till säsongen 1993-94.
Saunders hade tagit City till Ligacupfinalen 1974, där de förlorade mot Wolves. Hans efterträdare, Tony Book, en stor kapten för klubben under Mercers styre, tog klubben ett steg längre och vann samma tävling 1976 när Newcastle besegrades med 2-1. Citys ledningsmål kom från PFA:s Young Player of the Year, Peter Barnes - hyllad under den här tiden på samma sätt som Phil Foden är idag - och deras andra mål kom från en briljant overheadspark av Dennis Tueart.
Det var en underbar period för The Blues, och 1976-77 missade de titeln med bara en poäng till Liverpool. De var också regelbundna konkurrenter i Europa och nådde UEFA-cupens kvartsfinal 1978-79 efter att ha besegrat AC Milan med 5-2 sammanlagt.
Med ett lag fullt av landslagsspelare som Brian Kidd, Willie Donachie, Asa Hartford, Dave Watson, Mick Channon, Peter Barnes, Joe Corrigan och den tidigare polska VM-stjärnan Kaziu Deyna verkade laget vara dömt till ytterligare framgångar. Tyvärr ansåg ett par direktörer (samma som hade varit med om övertagandet 1970) att klubben fortfarande inte uppnådde

Överst
truppfoto från 1970 med Europacupvinnarcupen och Ligacupen

"merceråren återupprättade city som en maktfaktor efter striderna i början av 1960-talet"

Nedan
Stuart Pearce lyfter First Division Championship Trophy efter att City slagit Portsmouth med 3-1 på Maine Road den 21 april 2002

Alex Livesey via Getty

Vi är inte riktigt här

Maine Roads historia

Byggd 1923, Maine Road var det mycket älskade City-hemmet för 80 år. Som mest kunde den rymma 85 000 åskådare, och ansågs på den tiden vara den bästa klubbarenan i landet. Många publikrekord sattes där, och den rymde också många viktiga ögonblick, inte bara för City, utan för engelsk fotboll.
År 1949, det valdes före Wembley för att vara värd för Englands första-vM-kvalmatch på hemmaplan någonsin, och sju år senare arrangerades den första Europacupmatchen i England. City erbjöd Manchester United att använda stadion, eftersom Old Trafford saknade strålkastare, och de rödas europeiska publikrekord på 75.598 åskådare sattes där. City erbjöd också United att använda arenan från 1941 till 1949 efter bombningen av Old Trafford, och under denna tid sattes publikrekordet i Football League med 83.260 åskådare.
Under en stor del av sin existens, var den enorma Kippax-terrassen det andliga hemmet för Citys mest högljudda fans. När den var som störst, kunde över 35.000 rymmas där, och på sin sista dag 1994 var det den största terrasserade läktaren i England, med en kapacitet som var något större än Anfields Kop.
På Maine Road spelades regelbundet semifinaler i FA-cupen, landskamper och liknande högklassiga matcher-matcher med hög profil. Dess faciliteter förbättrades årtionde efter årtionde, men sedan, under Swales år, investerades det inte i anläggningen var och trots att den fortfarande är en mycket-älskad plats, var utvecklingen fragmentarisk. När man 1993 öppnade en ny läktare vid Platt Lane, var dess kapacitet mindre än hälften av den sittande läktaren som den ersatte. Möjligheten för Maine Road att ta emot mer än 40.000 åskådare var borta för alltid.
Trots byggandet av en ny Kippax Stand med 10 000 sittplatser 1995 var Maine Roads kapacitet endast cirka 30 000. Detta ökade med tillfälliga sittplatser som fyllde nästan varje ledigt utrymme i ett försök att tillgodose efterfrågan under de svåra dagarna i slutet av 1990-talet - en kallades Gene Kelly, som fansen fans som satt där var vana vid sjunga i regnet - men behovet av en större arena var tydligt.
Klubben lämnade Maine Road i slutet av en känslosam säsong 2002-03. Citys sista målskytt i förstalaget där var Marc-Vivien Foé, som nätade i Blues seger mot Sunderland. Hans nummer (23) pensionerades av klubben efter hans död samma sommar.

John Chillingworth via Getty

Michael Regan via Getty

Bullriga grannar

Historien om Citys rivalitet med den röda halvan av Manchester

Antagandet att Manchesters Blues fram till de senaste åren alltid har spelat andrafiolen efter United är felaktigt. Fotbollshistorien i Manchester visar att båda lagen har haft perioder av dominans, men fram till det senaste decenniet har United under de senaste åren varit den dominerande klubben.
De två klubbarnas historia går tillbaka till 1800-talet. Faktum är att Citys föregångare, Saint Mark's, spelade sin tidigaste kända match exakt en vecka före Newton Heath (Uniteds tidigare inkarnation) i november 1880. The Blues var också den första av de två klubbarna som nådde stora framgångar (FA-cupen 1904). År 1906, efter Uniteds första uppflyttning, vann City det första Manchester-derbyt i högsta ligan med 3-0.
Före 1945 var City den klubb som hade bäst stöd och var mest glamorös. I själva verket sjönk Uniteds stöd till ett genomsnitt på 11 685 i början av 1930-talet, medan Citys var nästan tre gånger högre. Saker och ting förändrades dock när den tidigare City-stjärnan Matt Busby förvandlade Uniteds förmögenhet mellan 1940-talet och 60-talet. The Reds blev ett globalt namn.
I slutet av 1960-talet steg City i graderna medan United sjönk, och på 1970-talet vann de blå fler stora troféer än de röda, som också upplevde en säsong i den andra nivån.
Maktbalansen förändrades igen under 1980-talet, och när City genomgick sin minst framgångsrika period ledde Alex Ferguson United till en aldrig tidigare skådad framgång. Det såg ut som om City aldrig skulle återta förstaplatsen lokalt, men sedan följde betydande investeringar 2008 och när det gäller modern framgång har City blivit den dominerande Manchesterklubben igen.
Carlos Tevez flytt till Manchester 2009 var en viktig vändpunkt i den senaste övergången. Vid den tidpunkten fick det Ferguson att beskriva City som "bullriga grannar", men under de följande tre säsongerna hjälpte Tevez sin nya klubb att förmörka United.
Två viktiga Manchesterderbyn har visat sig vara avgörande för Citys moderna utveckling: semifinalen i FA-cupen 2011, som slutade med en 1-0-seger tack vare ett mål av Yaya Touré, och derbyt i april 2012, där Citys lagkapten Vincent Kompany steg upp och nickade in matchens enda mål. Det målet vände fördelen Citys väg i titelracet 2012 och de två segrarna hjälpte till att sätta tonen för allt som har följt. De högljudda grannarna verkar vara ämnade att bli mer och mer högljudda.

Ovan
Kapten Vincent Kompany firar att han gjorde målet som avgjorde titelracet till Citys fördel den 30 april 2012

tillräckligt och de övertalade ordförande Swales att ta tillbaka Malcolm Allison som tränare. Swales erkände senare att detta var det största misstaget i hans karriär.
Allison anlände i januari 1979 och gjorde omedelbart flera stjärnspelare upprörda. Några fick höra att de inte hade någon framtid i klubben och i mars krossades Citys UEFA-cupdröm när Allisons taktiska förändringar ledde till en förlust med 4-2 mot Borussia Mönchengladbach. Följande sommar skeppades en hel rad internationella spelare - och hjältar för Citys stora stöd - iväg, medan Allison spenderade stora belopp på sämre ersättare.
Fallen jätte
Efter en rad uppmärksammade dyra inköp och katastrofala resultat avskedades Allison och Book i oktober 1980. Den nye managern John Bond hävdade att han fann en trupp som saknade självförtroende och som var förvirrad av några av Allisons taktiska innovationer. Bond tog in tre spelare - Tommy Hutchison, Bobby McDonald och Gerry Gow - och klubben gick upp i ligan och avancerade till FA-cupfinalen. De nådde också semifinalen i ligacupen, där de förlorade under kontroversiella omständigheter till följd av ett felaktigt bortdömt mål mot Liverpool.
I FA-cupfinalen 1981 gav Hutchison City ledningen med 1-0 mot Tottenham, men som en besvikelse styrde han också en frispark i eget mål och den 100:e finalen slutade 1-1. I omspelet på Wembley torsdagen därpå gjorde Citys Steve MacKenzie ett fantastiskt mål och Kevin Reeves satte en straff, men det räckte inte och City förlorade ett spännande omspel med 3-2. Spurs Ricky Villa gjorde ett berömt mål efter en snygg löpning som tycktes passera försvarare efter försvarare.
Finalen 1981 förväntades bli den första av många under det årtiondet, men City hade misskötts under Swales och hade nu stora skulder. En chockartad nedflyttning kom 1983. City hade inte varit bland de tre sämsta på hela säsongen och behövde bara spela oavgjort mot Luton på sista dagen för att hålla sig kvar. Med fyra minuter kvar att spela gjorde Lutons Raddy Antic det enda mål som säkrade deras överlevnad och Citys nedflyttning.
Lojala supportrar
Med City djupt skuldsatt och i division två verkade klubbens status som en gigant inom fotbollen vara över. Fansen var fortfarande lojala - från 1975 till nedflyttningen 1983 förblev de en av de fyra bäst stödda klubbarna i landet - och den lojaliteten fortsatte i andra divisionen, men de verkade långt ifrån att konkurrera ekonomiskt med sådana som United, Liverpool, Everton, Arsenal och Tottenham. Fansen lägger skulden direkt på Swales och hans stödjande direktörer.
Medan andra klubbar kunde spendera stora pengar i hopp om att nå framgång, fick The Blues under den nye chefen Billy McNeill förlita sig på billiga inköp och sitt utvecklingsprogram för ungdomar. Uppflyttning uppnåddes 1985, men Citys övertro på sitt lag som vann FA Youth Cup 1986 innebar att deras talangfulla ungdomar kastades in i första lagets verksamhet och förväntades leverera match efter match, tävling efter tävling. Spelare som David White, Andy Hinchcliffe, Paul Simpson, Ian Brightwell och Paul Lake var utan tvekan begåvade, men City från mid to late 1980-talet hade inte lyxen att kunna vila dem eller skydda dem på det sätt som Guardiolas City eller Fergusons United kunde göra.
Som ett resultat av detta drabbades Lake, förmodligen den mest talangfulla av dem alla, av betydande skador, medan andra inte fick det stöd de behövde.
Ytterligare en nedflyttning 1987 följdes av uppflyttning 1989. City hoppades kunna stabilisera sig och i september året därpå förödmjukades Fergusons United med 5-1 av de blå. Vid den tiden var United det dyraste brittiska laget någonsin, medan Citys lag bara hade kostat 1,9 miljoner pund - cirka 400 000 pund mindre än vad Gary Pallister hade kostat United. The Reds lånade själva för att finansiera inköpen vid den här tidpunkten, men till skillnad från City i början av 1980-talet visade sig deras spel på spelare vara framgångsrikt när fotbollen gick in i 1990-talet.
Trots segern över United avskedade Swales managern Mel Machin några veckor senare och tog in Howard Kendall. Den tidigare Everton-bossen förstärkte truppen och verkade skapa en plattform för framtida framgångar, men han kunde inte motstå när hans tidigare klubb erbjöd honom chansen att återvända till Goodison Park ett år efter att ha anlänt till City. Det var ett hårt slag mot Citys utveckling, men viss kontinuitet säkrades när lagkaptenen Peter Reid erbjöds rollen.
Två femteplatser följde 1991 och 1992, men säsongen 1992-93, den första i den nya Premier League, föll Reid's City till nionde plats. Som de flesta säsonger sedan 1980,

Ovan
Pep Guardiola med Premier League-trofén vid hemkomsten 2019

Vänster
Sergio Agüero går runt Queens Park Rangers Taye Taiwo och gör det titelvinnande målet efter 93 minuter och 20 sekunder

Manchester City FC via Getty

Matt McNulty - Manchester City via Getty

hade det förekommit omfattande demonstrationer av fans mot Swales. På sommaren gav Swales Reid ett nytt kontrakt, men för att visa på klubbens brist på planering sparkade han sin manager fyra matcher in på säsongen. Detta var katalysatorn för ytterligare demonstrationer. När den tidigare spelhjälten Francis Lee lade ett uppköpsbud var Swales dagar som ordförande räknade.
Lee blev ny ordförande, men Citys prekära ekonomiska situation efter två decennier av vanskötsel och det akuta behovet av att investera i förbättringar av planen hindrade klubbens utveckling. Utnämningen av Alan Ball till manager 1995 ledde till ytterligare elände och supportrarna uttryckte sitt missnöje. De hade blivit lovade en framgångsrik manager med ett stort namn, och Balls utnämning imponerade inte. Som många fans hade förutspått fick City oundvikligen problem och degraderades. Metoden för deras nedflyttning var farsartad.
The Blues behövde ett bättre resultat än både Southampton och Coventry och låg under med 2-2 mot Liverpool med 12 minuter kvar. Ball trodde felaktigt att City var säkra och beordrade spelarna att hålla bollen i hörnet. Citys anfallare Niall Quinn, som hade blivit utbytt, visste att resultatet inte skulle räcka på grund av ställningen på andra håll och sprang ner längs sidlinjen och uppmanade spelarna att anfalla. Det var dock för sent och den bortkastade tiden gav inte City någon chans att göra det nödvändiga segermålet.
En andra nedflyttning kom 1998, vilket ledde till att de blåa föll till tredje nivån för första gången i sin historia. Det här var mörka och deprimerande dagar.
Återuppbyggnad av klubben
Med en strategi som gick tillbaka till grunderna under ordförande David Bernstein och manager Joe Royle kunde City möta livet i tredjedivisionen. Spelare som Paul Dickov, Shaun Goater, Kevin Horlock och målvakten Nicky Weaver blev stöttepelare i Royles lag, men livet var tufft. En 2-1-förlust mot Lincoln i oktober 1998 kom att betraktas som den lägsta punkten. Men under de månader som följde blev resultaten gradvis mer positiva. City nådde slutspelet och på ett dramatiskt sätt besegrade man Gillingham på straffar på Wembley efter att Horlock och Dickov kvitterat till 2-2 genom två sena mål.
Ytterligare en dramatisk seger mot Blackburn (4-1) året därpå innebar återflyttning till Premier League. Dessa fyra säsonger är den längsta period som City någonsin har varit borta från högsta ligan sedan klubbens första uppflyttning 1899.
Tyvärr varade Citys nyvunna vistelse i Premier League bara en säsong, men den nya managern Kevin Keegan förde med sig äkta underhållning till klubben och de vann uppflyttning som mästare under hans första säsong (2001-02). Det sista året på Maine Road slutade Keegans City på nionde plats och kvalificerade sig för UEFA-cupen via Fair Play League, vilket innebar att den första säsongen på den nya arenan skulle inledas med europeisk fotboll.
Omvandling
Under ledning av ordföranden John Wardle och managern Keegan stabiliserades The Blues och även när Keegan avgick och ersattes av Stuart Pearce 2005 verkade City trivas i den högsta ligan. Men när klubbens stjärna, Shaun Wright-Phillips, såldes till Chelsea för 21 miljoner pund 2005 började man inse att City inte hade ekonomiska förutsättningar att konkurrera och att det var osannolikt att de skulle kunna utmana om de finaste titlarna. Känslan förvärrades när flera kvartsfinaler i FA-cupen (mot West Ham 2006 och i Blackburn 2007) slutade med förlust. Lyckligtvis var saker och ting på väg att förändras till det bättre.
År 2007 köpte Thailands förre premiärminister Thaksin Shinawatra klubben och ett år senare sålde han City till Sheikh Mansour. Omedelbart investerades i truppen, anläggningarna, stadion och ungdomsutvecklingen och klubben påbörjade sin omvandling.
Inom sju månader efter övertagandet hade City blivit kvartsfinalister i UEFA-cupen och The Blues började se mer troliga ut att vinna troféer än någon gång sedan början av 1990-talet. Roberto Mancini utsågs till manager i december 2009 och efter en femteplats den säsongen slutade City på tredje plats och kvalificerade sig för Champions League 2011. De hade också stora framgångar när de vann FA-cupen genom att besegra Stoke efter ett mål av den inflytelserika Yaya Touré.
Hållbar framgång
Säsongen 2011-12 synliggjorde Citys utveckling på en global skala när Premier League vanns på en dramatisk sista dag då Sergio Agüero tog titeln från grannarna United. Agüeros segermål gjordes mot QPR efter 93 minuter och 20 sekunder. Uniteds resultat i Sunderland hade gett dem övertaget, men Agüeros sena segermål hänförde hela världen.
Efter att ha förlorat FA-cupfinalen 2013 mot nedflyttningsklara Wigan fick Mancini sparken. Hans ersättare, Manuel Pellegrini, ledde City till ännu större framgångar. Under hans ledning vann The Blues dubbeln med Ligacupen och Premier League (2014), och sedan ytterligare en Ligacup 2016.
Pellegrini, som alltid sågs som en språngbräda, ersattes av Guardiola 2016 och en mängd stora troféer har följt, och Pep har passerat Joe Mercer som klubbens mest framgångsrika manager. Under 2017-18 vann City ännu en dubbel med Ligacupen och Premier League, och året därpå blev Peps City det första laget att vinna alla tre inhemska utmärkelser som var tillgängliga för dem, plus Community Shield. Ännu en ligacup följde 2020.
Trots en blandad start på säsongen 2020-21 började The Blues komma igång i slutet av november. De tog sig uppåt i tabellen och vann ligan med tre matcher kvar att spela. Ligacupen hade redan vunnits efter en 1-0-seger över Tottenham, och Peps City hade redan nått finalen i Champions League för första gången efter en 4-1-seger över Paris Saint-Germain.
Pep's City slog en mängd rekord under 2020-21, precis som under 2018, och bör betraktas som ett av de största lagen som engelsk fotboll någonsin har skådat. Troféframgångar är vardagsmat i dag och City betraktas återigen som en ledande klubb. Kanske den ledande klubben.

David Cannon via Getty

Vänster
Manchester City-fansen fyller North Stand/Kippax Corner på Maine Road för en 5-1 seger över Charlton Athletic på Maine Road den 11 maj 1985
Nedan
Riyad Mahrez blir överöst av De Bruyne, Walker, Fernandinho, Silva och Foden efter att ha gjort ledningsmålet i UEFA Champions League-semifinalen i returmötet mot Paris Saint-Germain den 4 maj 2021

PAUL ELLIS via Getty

"Agüeros segermål mot Queens Park Rangers gjordes efter 93 minuter och 20 sekunder"

Insidan av tillverkningennav A

SUPE

R

KLUBB

Pep Guardiolas spännande lag är toppen av isberget i Manchester City. De investerar lokalt, utomlands, i ungdomar och i sitt damlag och har ett mål: global dominans

Februari 2016 FourFourTwo.com

Ord Chris Flanagan Porträtt Stuart Manly Fotografi

InSIDAN AV SKAPANDET AV EN SUPERKLUBB

FROm FFT-ARKIVEN:

DECEMBER 2016

I et är en tidig höstdag i utkanten av Manchesters stadskärna, och något ganska oväntat har just hänt. FyraFyraTvå har fått en svidande smäll på revbenen revbenen, och den ansvarige mannen är på väg ut. han är strax knappt två meter lång, smal kroppsbyggnad och svartklädd från topp till tå. Han ses också av många som den bästa fotbollstränaren på planeten. Han är Pep Guardiola.
Vi är ganska säkra på att Manchester City-bossen faktiskt inte hade för avsikt att tillfoga smärta på FFT. Kanske var han bara inte medveten om sin egen styrka, när han skakade vår hand varmt och delade ut en vänlig klapp på bröstet på väg ut ur rummet på klubbens träningsanläggning, några hundra meter från Etihad Stadium. Han har tillbringat de senaste minuterna med att posera för bilder och han verkar vara på mycket gott humör.
Det hade varit förståeligt om han inte hade varit det. Guardiola är en upptagen man - han förbereder sig för att börja träna om en timme eller så - och två dagar tidigare hade en imponerande start på Premier League-säsongen med sex segrar i sex matcher avslutats av Spurs. Och ändå, som FFT får exklusiv tillgång till katalanens nya hem bakom kulisserna, ger det här mötet en kort inblick i hans värld och en inblick i varför fotbollsspelare älskar att spela för honom.
Ibland handlar det om de små detaljerna, som det leende han bjuder på när han kommer in i rummet, sedan en hälsning och ett handslag för alla och envar. Guardiola vet hur man får med sig folk från början och sedan har han den charm och karisma som krävs för att ta ett rum i besittning.
Snart utbyter han kvickheter medan vår fotograf klickar iväg - men en begäran om att framstå som eftertänksam och stryka sig över hakan avböjs artigt. "Nej, jag poserar aldrig så - det är fejk", förklarar han och gör en kort pose för att visa sin poäng, och lägger till en plutmun för att få en komisk effekt. "Det ser inte naturligt ut, förstår du? Det är fejk!" Han skrattar. Det är fördelen med att skapa en omedelbar relation: det gör att han kan sätta ner foten och göra saker på det sätt som han anser att de ska göras, och behålla sin egen tydliga känsla av äkthet utan att sätta käppar i hjulet.
Den relation som 45-åringen byggde upp med sin spelartrupp när han anlände till City gav snabbt utdelning på samma sätt. De första 10 matcherna under hans mandatperiod gav 10 segrar, 30 gjorda mål och spelare som snabbt anpassade sig till Guardiolas sätt att spela. Det råder ingen tvekan om att många av hans adepter också har fått vänliga smällar på revbenen av en man som är stor på taktik såväl som taktik.
I Manchester City finns det ett verkligt hopp - en verklig tro, faktiskt - att Guardiolas ankomst kan visa sig vara den sista pusselbiten. i åtta år, sedan Sheikh Mansour slutförde sitt köp av klubben från Thaksin Shinawatra, verkade allt ha byggts upp mot det ögonblick då den kanske mest respekterade och innovativa tränaren i sin generation klev in genom dörrarna till City Football Academy, värd 150 miljoner pund. "Det är så fantastiskt - faciliteterna... wow", sammanfattar Pep det hela för FyraFyraTvå.
De har faciliteterna och de har spelarna, i en trupp som de flesta klubbar avundades redan före sommarens förstärkning. de har den nödvändiga erfarenheten på högsta nivå, i form av två Premier League-titlar och en första resa till Champions League-semifinalen tidigare i år. Men nu har de också den tränare som de alltid har velat ha; den man som de tror kan ta dem till nästa nivå. Ribban för Premier League kan just ha höjts. Se upp, världen: manchester City kan komma att ta stryk under många år framöver.
Trots att Guardiola fortfarande var fjorton dagar från sin officiella presentation som Citys nya tränare, slösade han ingen tid. Han lyfte luren och pratade med de spelare som han snart skulle arbeta med. Först presenterade han sig själv - inte för att en man som vunnit Champions League två gånger och La Liga tre gånger som tränare för Barcelona, och sedan tre Bundesligatitlar som tränare för Bayern München, egentligen behöver någon närmare presentation. Sedan förklarade han för varje spelare exakt varför han såg fram emot att träna dem. Det handlade om att skapa en omedelbar relation och en förståelse för att Manchester City tillsammans skulle kunna åstadkomma stora saker.
För en viss spelare som tog emot det där telefonsamtalet var samtalet viktigare än de flesta. Ett par dagar tidigare hade Raheem Sterling bytts ut i halvtid i Englands gruppspelsmatch mot Wales i Euro 2016, efter 45 föga övertygande minuter. Hans insats i Englands öppningsmatch i turneringen mot Ryssland hade redan mötts av kritik. Den unge ytterns självförtroende var bräckligt.
"Oroa dig inte - håll huvudet högt", rådde Guardiola Sterling den dagen. "Jag vet att du är en bra spelare och att du är en stor del av mina planer. Så länge du arbetar för mig, kommer jag att kämpa för dig."
Sterling återkallar sina minnen från det samtalet när han chattar med FFT i ett av Manchester Citys många fina mötesrum på träningsanläggningen. "Han ringde mig och sa att han hade sett mig i Liverpool och tyckte att jag var en bra spelare", minns den 44 miljoner pund dyra yttern. "Han sa att han såg fram emot att arbeta med mig, vilket var ett enormt lyft. Det var bra att han gjorde det: det visade vilken bra person han är och det fick mig att se fram emot att arbeta med honom. Jag åkte iväg över sommaren och tänkte på det där meddelandet från honom, och sedan kom jag tillbaka och kämpade."
Guardiolas Pep-talk var den tonic som Sterling behövde. Efter att ha varit mycket kritiserad i den engelska tröjan inledde 21-åringen den nya säsongen med Manchester City i superb form. De första 10 matcherna gav fem mål och sex assist, ett mycket bättre förhållande på båda punkterna än Sterling hade lyckats med tidigare, då hans slutprodukt hade ifrågasatts.
"Jag är fortfarande samma spelare som jag var tidigare, men jag är en spelare full av självförtroende nu", säger han. "Som anfallare vill han att du ska uttrycka dig och vara fri, så länge du arbetar för dina lagkamrater när du förlorar bollen. Han sa till mig att varje gång jag får bollen ska jag gå på försvararna. Han försöker få in det i mitt huvud, och det är bra när man vet att ens manager tror att man kan skapa något. Det är saker som jag alltid har kunnat göra - han har bara hjälpt mig att visa upp det på en mer regelbunden basis. Han är en bra kille och en fantastisk tränare."
Det är den 3 juli. Citys verkställande direktör, Ferran Soriano, och fotbollsdirektör, Txiki Begiristain, står utanför klubbens träningsanläggning och väntar på att en svart taxi ska anlända. De får sällskap av klubbambassadören Mike Summerbee när taxin kör in. Den innehåller Guardiola, som anländer för sin första dag på sitt nya jobb. Det blir en kort fördröjning när Pep väntar på att dörren ska låsas upp. "Chauffören vill inte öppna dörren eftersom han inte har betalat sin biljett ännu", skämtar Summerbee.
Snart springer Guardiola fram till Summerbee och hälsar hjärtligt, innan han gör detsamma med Soriano och Begiristain. "Jag känner de här killarna!" skrattar han, och det gör han verkligen. Båda var nyckelpersoner bakom kulisserna i Barcelona under Guardiolas otroliga

Rätt Pep visar FFT hur man poserar ordentligt. Tja, det är vi berättade

Bilder Stuart Manly Fotografi

Guardiolas flygningng börjar

Manchester Citys nya tränare tenderar att göra bra ifrån sig under sin första säsong

Barcelona
2008-09

Spelade
Vann
Oavgjort
Förlorat
Gjorda mål
Släppta mål
Poäng
Ställning i ligan
Inhemska cupen:
Champions League

38
27
6
5
105
35
87
1:a
Vinnare
Vinnare

Spelade
Vann
Oavgjort
Förlorat
Gjorda mål
Släppta mål
Poäng
Position i ligan
Inhemska cupen
Champions League

Bayern München
2013-14

34
29
3
2
94
23
90
1:a
Vinnare
Semifinaler

Guardiola väntarnatt lämna ett arv efter sig, som Cruyff på Barcelona

FyraFörrTwo.com December 2016

begiristain var hans lagkamrat när Blaugrana tog sitt första Europacupguld 1992. Att uppnå samma bedrift med Manchester City ligger utan tvekan i deras sikte.
Pep visas runt på sin nya arbetsplats, en rundtur som inkluderar ett besök för att se en grupp under 10-åringar träna. Dessa barn är nästan ett decennium från att vara i en position där de kan utmana om förstalaget, men Guardiolas intresse för deras framsteg är omedelbart. "Hur går det på träningen?" frågar han dem. "Vad är det ni gör? Färdigheter? Bra. Använder du båda [fötterna] eller bara den ena? Kontroll vänster, pass höger, och sedan kontroll höger, pass vänster? Ja? Mycket bra."
Det här är inte en manager som kommer till en ny klubb och intresserar sig för resultaten i förstalaget och inget annat. Guardiola är angelägen om att införa en filosofi i alla åldrar och lämna ett arv efter sig i klubben, på samma sätt som hans mentor Johan Cruyff gjorde i Barcelona.
Manchester Citys under 10-åringar ser glada ut över att ha träffat den nye tränaren, precis som alla andra den dagen. Hans blotta ankomst lyfte  hela klubben. Ingenstans var det mer uppenbart än när Pep  leddes ut till en scen för att hälsas av tusentals jublande fans. Han hade redan gett en sällsynt intervju på tu man hand till det berömda fansen Noel Gallagher, som senare skulle läggas ut på klubbens YouTube-kanal, men det skulle bli på den scenen framför supportrarna - inte på en sluten presskonferens - som han för första gången skulle tala offentligt som City-boss. För många av de supportrar som var på plats den dagen innebar det att en dröm gick i uppfyllelse. Guardiola var verkligen här. Manchester City hade verkligen lyckats med en av de största managerkupperna i Premier Leagues historia.
"Den dagen var verkligen fantastisk", säger Omar Berrada, Chief Operating Officer, till FFToch ser tillbaka med nästan dimmiga ögon. "Vi skapade vad vi kallade Cityzens Weekend - under två dagar besökte 20.000 fans våra anläggningar. Viktigast av allt var att vi ville att den första kontakten som Pep skulle ha med klubben skulle vara med fansen, eftersom de är så viktiga för allt vi gör. Vi var så glada över att se att de alla fick kontakt med honom så snabbt."
Berrada kände också Guardiola från Barça, han var klubbens sponsorchef innan han kom till City 2011, ett år innan Soriano och Begiristain kom till klubben. Hans tid hos Camp Nou-giganterna sammanföll med att katalanerna fick sin första tröjsponsor någonsin: välgörenhetsorganisationen UNICEF, vilket föregick ett lukrativt avtal med Qatar Foundation. "Jag hade turen att det under min tid i Barcelona fanns en period av framgångar med Frank Rijkaard och Guardiola", säger Berrada. "Men när jag hörde talas om det projekt som ägarna försökte utveckla här blev jag fascinerad."
I Manchester har Berrada hjälpt Man City att fortsätta det arbete som inleddes 2008. Intäkterna har ökat varje år sedan ägaren Mansour och ordföranden Khaldoon Al Mubarak, som båda är baserade i Abu Dhabi, tillträdde. Klubben meddelade nyligen en rekordomsättning på 391,8 miljoner pund för 2015-16, för åtta år sedan var den bara 87 miljoner pund. en vinst på 20,5 miljoner pund rapporterades också i de senaste siffrorna; för 12 månader sedan gjorde de 10,7 miljoner pund, den första vinsten under Mansour-eran.
Berradas roll har dock handlat om mycket mer än så. Fram till september, då hans fokus återvände till enbart City, var han också starkt involverad på den kommersiella sidan av City Football Group - Mansours paraplygrupp som nu inte bara äger Premier League-klubben, utan även MLS-laget New York City FC och A-League-laget Melbourne City. Gruppen har också en 20-procentig andel i Yokohama F Marinos, som vunnit J-League vid tre tillfällen.
Alla de tre klubbarna som är helägda av City Football Group har liknande cirkulära klubbmärken, himmelsblå och vita färger, sponsring från Etihad och, naturligtvis, City-namnet. Allt detta har bidragit till att etablera  ett enhetligt varumärke som de tänker låta växa över hela världen till förmån för alla sina klubbar, inte minst Man City.
"De flesta av de europeiska topplagen har en global fanbase och Manchester City har 400 miljoner följare runt om i världen, varav 97 procent utanför Storbritannien", förklarar Berrada. "En av våra varumärkespelare är att vara verkligt globala, och vi letade efter sätt att engagera oss med våra fans. Det kan man göra genom att åka på sommarturnéer och genom att interagera med dem på digitala plattformar - och det andra sättet vi tänkte att vi kunde vara relevanta på är genom att vara närvarande lokalt i viktiga strategiska territorier som USA, Australien och Japan. det är en mycket unik modell. Det är fascinerande att se hur vi har utvecklats som organisation."
Det är en strategi som de hoppas ska bidra till att etablera Manchester City ännu mer i hjärtat och sinnet hos Premier League-fans runt om i världen. Utan tvekan har många av deras rivaler haft ett enormt försprång. Det fanns inte mycket globalt intresse när City låg på 12:e plats i tredjedivisionen julen 1998, efter att just ha förlorat med 2-1 i York, medan Manchester United och Arsenal dominerade i toppen av Premier League. De har gjort framsteg sedan dess som är bortom de vildaste drömmar hos även deras mest optimistiska supportrar - men en snabb jämförelse av Twitter-följare visar att det fortfarande finns arbete att göra. Vid den tiden FFT går i tryck ligger Citys totala antal på 3,62 miljoner, jämfört med 6,32 miljoner för Liverpool, 7,45 miljoner för Chelsea, 8,25 miljoner för Arsenal och 9,05 miljoner för Manchester United. Barça har 18,7 miljoner följare och Real Madrid 20,9 miljoner. Enligt Forbes ligger City på sjätte plats på fotbollens globala rikemanslista.
"Vi jämför oss inte med andra klubbar eller ser det ur ett perspektiv av att komma ikapp, eftersom vi utvecklar vår egen strategi, men vi måste fortsätta växa", säger Berrada. "Vi mäter inte vår framgång i intäkter, men vi vill fortsätta växa så att vi är en hållbar organisation och kan leverera framgång.
"Vi är djupt rotade i samhället och vi har det i åtanke i allt vi gör när vi försöker växa. Kärnan av våra fans finns här i Storbritannien, och i Manchester specifikt. Vi vill att de ska vara lyckliga och att de ska njuta av att se laget spela vacker fotboll."
Man City har spenderat stora summor på och utanför planen sedan 2008. Det har funnits några undantag - värvningen av Robinho för 32,5 miljoner pund, bara timmar efter att Mansour gått med på att köpa klubben, visade sig inte vara någon succé - men oftast har deras utgifter hjälpt dem att göra framsteg.
De 150 miljoner pund som de spenderade på City Football Academy, träningsanläggningen som öppnade 2014, är förvisso en otrolig summa pengar, men det har gett en otrolig anläggning som kan ge utdelning i årtionden framöver. Den är tänkt att bana väg för ett löpande band av ungdomstalanger från Manchester City talanger som kan hålla klubben i toppen på lång sikt.
"Vi bygger en struktur för framtiden, och inte bara ett lag med stjärnor", är citatet FFT läser på väggen precis innanför anläggningens entré när vi påbörjar vår rundtur. Mansour har aldrig avvikit från det åtagande som han verbalt lade fram i samband med sitt maktövertagande i september 2008.
Rundturen tar lite tid. Det finns 16 och en halv planer - den halva är till för målvaktsträning - och de sköts av inte mindre än 16 anställda. En är en konstgräsplan målad i Manchester Citys blå färg, belägrad av fåglar som ständigt förväxlar den med en sjö. Ytterligare fyra är av olika gräsblandningar, så att A-lagets manager kan träna på den plan som är mest lik det underlag som de ska spela nästa bortamatch på. En annan är avskärmad från vinden av stora väggar, så att Guardiola kan träna på fasta situationer i en stadionliknande miljö under det sista träningspasset före en match. Alla A-lagets planer har blockerats från nyfikna ögon, mestadels av träd. City minns alltför väl hur den öppna naturen på deras gamla träningsanläggning Carrington gjorde det möjligt för fotografer att ta pinsamma bilder av ett slagsmål mellan Roberto Mancini och Mario Balotelli, vilket avslöjade problemen inom deras klubbp halvvägs genom säsongen 2012-13.
Sommaren därpå hade båda männen försvunnit, efter att ha spelat varsin roll i ett mycket lyckligare ögonblick 12 månader tidigare. i ett av gymmen på City Football Academy pryds en vägg av orden "Varje sekund räknas". FFT undrar kort om Citys designer var ett fan av spelprogram från början av 90-talet med Paul Daniels som värd, men sedan vänder vi oss om och ser en gigantisk bild av en jublande Sergio Agüero på den motsatta väggen, tillsammans med siffrorna "93:20".
Det var naturligtvis den tid på klockan då Sergio Agüero - eller "Agüerooooooooo!", som han kallades vid den tidpunkten - gjorde mål mot QPR och gav Manchester City deras första ligatitel under Mansour-eran. Att Manchester United blev av med förstaplatsen var en trevlig bonus för fansen som inte hade sett sin klubb vinna divisionen sedan 1968.
Det var Citys "Up For Grabs Now"-ögonblick - ett ögonblick som deras fans alltid kommer att värdesätta, på samma sätt som Arsenals supportrar fortfarande firar Michael Thomas sena titelvinnande mål i Liverpool 1989. Båda målen betyder fortfarande mycket för Brian Marwood, en Arsenal-spelare då och en man som har hjälpt till att övervaka Manchester Citys uppgång sedan 2009, först som fotbollsadministratör tillsammans med Mark Hughes och Mancini, innan han blev akademichef och nu verkställande direktör för fotbollstjänster inom hela City Football Group. När Marwood ombeds beskriva vad som rörde sig i hans huvud när City mötte QPR kan han inte låta bli att omedelbart börja skratta. "Jag skulle kraftigt underskatta det faktum att det var en känslomässig berg- och dalbana", säger han och ler. "Att förlora matchen med bara några minuter kvar... Jag minns bara att jag tänkte: "Hur kunde vi förlora det här?
"Jag var skadad vid den tidpunkten men jag var där när Arsenal vann på Anfield, vilket folk fortfarande pratar om. Jag tror att folk kommer att prata om Sergios mål på samma sätt. Jag tycker faktiskt synd om Edin Dzeko eftersom hans mål var kvitteringen och det är det ingen som pratar om.
"Det faktum att de packade upp trofén på Stadium of Light för Manchester United, bara för att vi skulle vinna den på det sättet - jag har aldrig upplevt en sådan upprymdhet men också så mycket trötthet på samma gång. Jag kunde inte fira, jag var så dränerad av allt.
"Efter att ha vunnit ligan fick klubben momentum, folk började tro på oss och vi fick trovärdighet och respekt för det vi gjorde. Jag tror inte att det var fallet i början - folk sa: 'Ni bara slänger pengar på det', och ja, ingen av oss kan förneka att vi har spenderat pengar. Men vi har gjort det av rätt skäl. Våra ägare har inte bara förändrat en fotbollsklubbs öde, de har också förändrat en stads öde, och det är mycket sällsynt nuförtiden.
"Det här är ett av de mest unika projekten inom världsfotbollen; kanske är det bara Red Bull som har en liknande modell eftersom de också äger klubbar [New York Red Bulls, Red Bull Salzburg, Red Bull Brasil och RB Leipzig]. Men att vi nu har världens kanske bästa manager och allt som vi har här på plats, det har varit en anmärkningsvärd utveckling på åtta år."
Marwood tillskriver Al Mubarak en stor del av den snabba utvecklingen. Engelsmannen har ibland direktkontakt med Mansour men har ett närmare samarbete med ordföranden, som bland annat är engagerad i Formel 1-tävlingen Abu Dhabi Grand Prix.
"Han har haft en enorm passion för det här projektet från allra första dagen, och hans kunskap om allt vi gör är anmärkningsvärd när man tänker på att han har massor av andra saker på gång i sin värld", säger Marwood, 56. "Vi är oerhört lyckligt lottade som inte bara har

Nedan Omar Berrada och Brian Marwood är två av männen som är ansvariga för Citys otroliga tillväxt

1

2

3

4

8

7

5

9

"Vi har talatnmonmen vi är på väg attnginförnav en stad, ninte bara en klubb"

1  Etihad Stadium
2  Nexen Tyres bro
3  Academy Stadium
4  Halvstor plan för målvaktsspel
5  Juniorakademiernas planer
6  EDS-planer
7  Prestationscentret
8  Senior ungdomsplaner
9  Första lagets planer

MAnCHESTER STAD

Thanks en miljardn

ägare som vi har, men också en ordförande som förmodligen är den bästa galjonsfigur jag någonsin känt - och jag har hållit på med fotboll sedan jag var 16 år."
När FFT frågar vid vilken tidpunkt Guardiolas namn först nämndes i Manchester City som en man de skulle vilja ha som huvudtränare en dag, är Marwoods svar omedelbart. "Det var 2008, tror jag - vi skulle ha älskat att ha honom då!" säger han med ett leende. Svaret är bara halvseriöst: Marwood var inte i klubben vid den tidpunkten och Pep hade knappt spelat några matcher i sin tränarkarriär i Barcelona.
Citys realistiska förhoppningar om att locka till sig sin drömmanager kom med Begiristains ankomst i oktober 2012. Guardiola var vid den tidpunkten en fri agent, på ett sabbatsår efter att ha lämnat Barça, men Mancini hade precis gett City titeln på ett dramatiskt sätt och Guardiola hade redan inlett diskussioner om att flytta till Bayern München på ett treårskontrakt från sommaren 2013. City skulle få se tiden an, men Guardiola hade sedan länge meddelat Begiristain att när han var redo att flytta till England skulle det vara för att ansluta sig till sin tidigare lagkamrat i Barcelona, som en gång hade spelat en nyckelroll i hans befordran till A-lagstränare på Camp Nou. När hans avtal i Bayern var på väg att löpa ut bestämde han sig för att tiden var rätt.
"Självklart drog vi nytta av den relation som Txiki och Ferran hade med Pep från hans tid i Barcelona", säger Marwood. "Men jag tror att Guardiola också behövde se och få en förståelse för vad Manchester City handlade om. Det handlade inte bara om att arbeta med två personer som han stod nära, utan om att kunna arbeta i en miljö där han kunde se att allt var precis rätt.
"Nu när han är här tror jag att han är väldigt nöjd med vad han har kommit in i. Nu måste vi nå en annan nivå. Vi har inte nått ända fram i Champions League och vi har inte nått ända fram i ligan på ett eller två år. Vi vill vara framgångsrika. Vi vill vinna."
Den 1 februari i år meddelades det att Guardiola skulle ansluta sig till Manchester City och att Manuel Pellegrini skulle gå vidare. Därefter, två säsonger efter att Pellegrini hade lett dem till deras andra mästerskap under Mansour, föll Citys titelutmaning samman.
Många skyller det på "lame duck"-syndromet, men då bortser man från att City inte lyckades slå något annat topp fem-lag på hela säsongen. De tog 16 poäng på 18 matcher mot lag i den övre halvan av tabellen - ett sämre facit än 13 av de andra lagen i ligan. Sämre än nedflyttade Newcastle, faktiskt. Samma vecka som Pellegrinis avgång meddelades blev Citys stjärna borta i 10 veckor på grund av skador på ligamenten i knä och fotled. Utan honom förlorade de snart med 3-1 hemma mot Leicester, ett resultat som satte de båda klubbarna på helt olika vägar. Den mannen var Kevin De Bruyne, som nu har anlänt för att prata med FFT.
Trots att han missade en stor del av säsongen var De Bruyne välförtjänt Citys spelare för säsongen. Från den minut han anlände från Wolfsburg för 55 miljoner pund har den belgiske mittfältaren känt sig som hemma.
"Jag tror att min form började i Wolfsburg, där det gick riktigt bra", säger De Bruyne. "Sedan kom jag hit och kände mig genast välkommen. Det råder en familjär stämning och det är viktigt för mig eftersom jag är en lättsam kille och jag föredrar att folk beter sig som om vi alla är människor. Fotbollsspelare är inte robotar som får order; vi har bra dagar men vi har också dåliga dagar, precis som alla andra människor. Men människorna här hjälper dig. Det var ett bra val att komma hit."
De Bruyne insisterar på detta trots att hans första säsong på Etihad Stadium slutade med en besvikelse.
"Det var lite svårt förra året: vi började väldigt bra men vi hade så många skador", säger 25-åringen. "I Champions League gick vi ända till semifinal, så vi spelade en del bra - men inte tillräckligt för att vinna några titlar. Vi gjorde riktigt bra ifrån oss i Europa. Att förlora med 1-0 över två matcher i semifinalen med ett självmål - det kan hända. Och det var mot Real Madrid."
Men för att vara ett så målfarligt lag verkade det som om City saknade glöd i varje match i den semifinalen. Även om han är stolt över att laget nådde de sista fyra, har ordförande Al Mubarak sedan dess erkänt att han kände en viss besvikelse över sättet att förlora. "Jag tycker inte att vi kom till spel i den matchen", säger han. "I båda matcherna fanns det för mycket vi kunde ha gjort som vi inte gjorde."
De Bruyne är angelägen om att betona att det inte berodde på bristande ansträngning. "Alla gav vad de hade", säger han. "Alla sprang som bara den, så det var inte så att vi kunde ha gjort mer. Men ibland blir det bara inte som man tänkt sig."
Om det finns något att ångra ger den här säsongen en möjlighet att rätta till det. För De Bruyne handlar det om två bortamatcher mot Steaua Bukarest. Han var Chelseaspelare när de blå reste dit för en Champions League-match 2013. De Bruyne kämpade för att vinna Jose Mourinhos gunst, efter att ha anlänt från Belgien under Andre Villas-Boas styre, och lämnades hemma när truppen reste till Rumänien. På frågan om beslutet före matchen stormade Jose ut från en presskonferens.
Fyra månader senare bad De Bruyne om att få lämna och gå till Wolfsburg. han lyckades aldrig vinna över Mourinho, och han kan fortfarande inte förklara varför.
"Jag har ingen aning och jag bryr mig inte", säger han och tonfallet i hans röst avslöjar för en kort stund hans frustration över den perioden i hans karriär. "Jag väntade i fyra månader, sedan sa jag till mig själv att jag ville spela fotboll varje vecka. Jag kunde inte få den speltid jag ville ha, så att lämna var det självklara valet. Jag ville börja ett nytt kapitel - inte bli utlånad och komma tillbaka till exakt samma situation. Det var ett riktigt smart drag från min sida. Men av alla de val jag har gjort i min karriär ångrar jag inte ett enda - inte ens att jag gick till Chelsea. Det fungerade bara inte. Jag ville spela fotboll, men det gjorde jag inte, så jag lämnade."
Saker och ting var helt annorlunda när Manchester City reste ut till Steaua Bukarest för en Champions League-kvalmatch den här säsongen: den andra matchen i Guardiolas regeringstid. Gästerna vann med hela 5-0 och kombinationen av De Bruyne, Agüero, Sterling och David Silva klickade på ett sätt som det aldrig hade gjort förra säsongen, med Nolito inkastad för gott mått. Nolito gjorde ett mål och Silva ytterligare ett, medan Agüero gjorde tre - anfallaren kunde till och med missa två straffar.
De Bruyne säger att han då insåg hur speciellt Peps Manchester City skulle kunna vara. "Det var en tuff match", säger han. "När man åker dit och vinner med 5-0 säger alla att det är en lätt match, men vi gjorde det riktigt bra och det kunde ha blivit mycket mer. Det, och att vi vann med 4-1 mot Stoke strax efteråt, hjälpte verkligen till. Vi provade ett nytt system, så om man börjar med ett par segrar kan man se att tränarens idéer fungerar.
"Min roll är lite annorlunda nu. Vi spelar inte med en riktig nr 10, så jag är kanske lite mindre offensiv än förra säsongen, men

Manchester Citys transferutgifter nådde niosiffriga belopp på bara nio säsonger under Sheikh Mansour

2008-09 £82.5 mmiljarder
2009-10 £125m
2010-11 £154.8m
2011-12 £76m
2012-13 £54m
2013-14 £103.2m
2014-15 £87.5m
2015-16 £152.1m
2016-17 £168.9m

Totalt

£1,004,000,000.00

Bilder PA Images/ Stuart Manly fotografi

"Jag kände mig genast välkommen till den här  	 klubben. Det finns en familjär atmosfär."

Jag har spelat i den positionen tidigare i andra klubbar. Försvarsmässigt spelar vi i ett annat tempo - vi jagar bollen mycket snabbare. Det är hårt arbete, men i slutändan gör det livet enklare för alla.
"Det är inte så att han har förändrat mycket - fotboll är fortfarande fotboll - men det är hans öga för detaljer som räknas. Det är inte alla som går in i minsta detalj, men det gör han. Han försöker göra alla bättre. Alla de små sakerna, som fysiskt arbete, skadeförebyggande åtgärder och kost, gör han för att få folk i bättre form snabbare.
"När han pratar med mig pratar vi om allt. Det är inte alltid fotboll, han pratar också om familjen och livet utanför fotbollen. Det är inte alltid 'fokus, fokus'. Han var själv spelare så han är väldigt bra på att veta balansen mellan när man ska skämta och när man ska vara allvarlig. Före en match är han väldigt tyst: han har sina möten ett par timmar före matchen, och sedan gör vi saker på egen hand. Då vet alla vad vi behöver göra."
Guardiolas första stora test i City kom mot Mourinhos Manchester United på Old Trafford. De Bruyne var fantastisk den dagen, gjorde ett mål och spelade fram till ett annat när City vann med 2-1. Det var en prestation som gjorde honom till spelbolagens favorit att vinna PFA Player of the Year den här säsongen - även om han är snabb med att avfärda det. "Jag tänker inte på att vara den bästa spelaren i ligan", säger han till FFT. "Jag vill vinna titlar åt klubben. Det är viktigare."
De Bruyne är också snabb med att avfärda antydningar om att det kanske inte var en ren tillfällighet att han gjorde sin kanske bästa insats hittills under säsongen mot Manchester United, vid det första tillfället han mötte Mourinho sedan den portugisiske managern godkände De Bruynes försäljning från Chelsea. "Ja, men laget var fantastiskt i den matchen", insisterar han och vägrar att ta åt sig äran för sin egen insats i derbysegern. "Många pratade om mig för att jag gjorde ett mål, men vi spelade riktigt bra."
Claudio Bravo gjorde debut för Manchester City i den viktiga segern, mannen som Guardiola hade headhuntat som ny målvakt efter att ha valt att peta trotjänaren Joe Hart.
Englands nummer 1 visste det förmodligen inte då - precis som alla som hade spelat i Euro 2016 var han fortfarande på semester - men fröet till hans undergång såddes redan den första dagen på försäsongen. Den dagen satte Pep upp ett träningspass med sin nya trupp. han placerade Willy Caballero i det ena målet och Irlands U21-målvakt Ian Lawlor i det andra. Sedan passade han bollen till den ena eller den andra och instruerade dem att spela ut bollen bakifrån. Det var en övning för utespelarna lika mycket som för målvakterna: det var så här Guardiola tänkte spela, och han visade sin trupp hur det skulle gå till. "Byline, Fernando! Byline!" ropade han och instruerade brasilianaren att falla hela vägen tillbaka till mållinjen för att göra sig tillgänglig för en passning. Caballero imponerade uppenbarligen mer än Hart någonsin gjorde under sådana sessioner, eftersom den argentinska veteranen valdes för att starta den nya säsongen i mål. Snart gick Hart till Torino på lån och Bravo anslöt från Barcelona.
"Guardiola ringde mig och sa att han trodde på mig, och det fyllde mig med spänning att få vara en del av det här projektet", förklarar Bravo för FFT. 33-åringen hade aldrig arbetat med Manchester Citys tränare tidigare - han kom till den katalanska klubben från Real Sociedad två år efter att Pep hade lämnat - men dragningskraften var tillräckligt stark för att övertyga honom om att ge upp sin roll på Camp Nou och flytta till England.
"När han visar ett sådant förtroende för dig att han personligen ber dig att skriva på är det svårt att säga nej", säger den chilenske målvakten. "Logiskt sett är Manchester City mer attraktivt för spelare med Guardiola som tränare, på grund av den stil och filosofi han för med sig. han har förändrat lagets dynamik. Han ger den här fotbollsklubben något extra varje dag - något som man inte riktigt kan definiera."
Med en före detta Barcelonamanager, en före detta Barcelonamålvakt, flera före detta Barcelonamedarbetare och tre före detta Barcelonamän på höga positioner i klubbhierarkin är det oundvikligt att vissa kommer att jämföra Manchester City med klubben där så många av deras anställda brukade arbeta. City å sin sida är angelägna om att påpeka att de inte försöker kopiera vad Barça har gjort, utan att skapa sin egen identitet. Bravo är också ovillig att jämföra de två klubbarna.
"Ur ett fotbollsperspektiv finns det säkert likheter, men jag vill inte göra jämförelser mellan lagen", säger målvakten. "Varje klubb har sitt sätt att förbereda sig inför en match, varje lag har olika spelare. Vi har förtroende för det vi gör och vi tror att framgångarna kommer att komma. Hela världen vet vad Barcelona betyder - de spelare som har spelat där genom åren är otroliga och jag kommer alltid att vara dem tacksam. Men den här klubben är på väg uppåt. Det ser man i varje match. Vi har fantastiska spelare på alla positioner och vi kan bara växa och bli bättre, särskilt med den otroliga tränare vi har. Vem skulle inte vilja vara en del av det?"
Bravo talar i så positiva tongångar trots den otvivelaktiga press han står inför när han ska ersätta Hart, en målvakt som älskas av Citys fans och som har gjort nästan 350 matcher under ett decennium i klubben. "På den här nivån måste man leva med pressen", säger Bravo. "Om du inte klarar av att hantera pressen bra är det omöjligt att spela för Barcelona eller Manchester City, att spela för ditt land eller att vinna titlar. Man kan inte tänka på vem som har stått i mål före en själv - man måste bara hitta ett sätt att prestera på högsta nivå.
"Jag försöker bara göra mitt bästa på alla sätt jag kan, spela ut bakifrån, ständigt prata med mitt försvar... modern fotboll kräver nu en målvakt som kan ge bollen till mittbackarnas fötter, inte rensa den vid första tecknet på fara. Jag rör bollen med fötterna ungefär 40 gånger i varje match - det är då dynamiken i hur vi vill spela börjar. Vi har inte spelarna på topp för att spela långa bollar och det hade vi inte i Barcelona heller, så man spelar för att passa sin egen stil. Vi vill att bollen ska gå framåt på ett rent sätt, från baksida till framsida."
Det gick inte helt smärtfritt för Bravo i debuten på Old Trafford. City vann visserligen, men ett tappat inlägg gjorde att Zlatan Ibrahimovic kunde göra mål. Guardiolas reaktion var talande. Efter matchen kallade han Bravos insats för "en av de bästa prestationer jag någonsin sett" och påpekade att målvakten hade startat De Bruynes mål genom att bygga ut bakifrån. Han stod bakom sin man.
"Det är väldigt viktigt när din tränare pratar positivt om dig på det sättet", säger Bravo, som en gång satt på bänken under en period med Chris Coleman under den walesiske tränarens sex månader långa period som ansvarig för Real Sociedad. "Det är ett stöd för dig, även om du vet att du har gjort ett misstag genom att kollidera med en spelare och släppa in ett mål.
"Men det var en speciell match. Vi visste att det var en match av enorm magnitud och vi var väldigt glada över att vinna, men det som betydde mer var sättet vi gjorde det på. Vi vill att vår identitet ska vara allmänt känd - att dominera bollen under så många minuter som möjligt. Den här dagen handlade om att fullt ut etablera vår identitet."
Lika viktig för den identiteten och viljan att spela ut bakifrån är John Stones. 22-åringen värvades från Everton för 47,5 miljoner pund och blev därmed den dyraste försvararen i brittisk fotbollshistoria.

"Somn före detta spelare vet hannvet hurn   	 att skämta om ennd when att vara allvarlig"

TROPHY FÖR STADENS YOuTH TEAM COUnT: 2015-16

Under-10s
- Premier League Nationell Futsal
- Wormerveer Tournament
- PT Sports Cup
- Raddatz Immobilien Cup
Under 11 år
- Deichmann Cup  - Premier League nationella finaler
Under 12 år
- Champions Cup, Frankfurt
Under 13 år
- Premier League International Tournament
Under 14 år
- Torneo Reino de Leon, Spanien
Under 15 år
- Premier League Floodlit Cup Northern Division
- Superfinal i Premier League Floodlit Cup
- Cayman Islands Airways Youth Cup
Under 18 år
- Premier League Norra
- Premier League Nationell

Bilder Getty Images/Stuart Manly fotografi

Stones är den sista av en kvartett förstalagsspelare, sammanlagt värde £ 163,6 miljoner, att prata med FFT. På frågan om hur snabbt han fattade beslutet att ansluta sig till Manchester City när han kände till deras intresse, framträder ett leende på mittbackens ansikte. "Omedelbart", säger han. "Det var något jag inte kunde tacka nej till. För alla i min position är det självklart när Pep vill att du ska komma till klubben. Han är världens bästa manager och att få möjligheten att lära sig av honom var stort.
"Jag såg Pep när han var i Barcelona och Bayern, men nu när jag är här och jobbar med honom är det ännu bättre än jag förväntade mig. Han får oss alla att vara på samma sida, att känna till våra jobb och ansvarsområden när vi är på planen. För alla tränare är det en av de viktigaste sakerna att förmedla det till spelarna, och det gör han bra. Vi går alla ut på planen och vet hur vi vill spela och hur vi ska spela."
Den unge Yorkshiremannens egen roll är att skapa det som Guardiola kallar el efecto mariposa - fjärilseffekten. Det är ett förhållningssätt som City-bossen har lärt sig av Johan Cruyff. "För honom kunde en bra passning i början skapa absolut allt", förklarade Guardiola nyligen. Guardiola tror att Stones kan stå för den där passningen i början - passningen som startar Citys väg mot mål. Den unge försvararen är känd för sina kvaliteter på bollen och ser fram emot uppgiften.
"Det är vad jag har gjort sedan jag var 16 år gammal, när jag spelade i Barnsley", säger Stones till FFT. "Jag har alltid uppmuntrats att spela ut bakifrån. Jag har lärt mig den hårda vägen ibland - alla spelare måste gå igenom de faserna - men det är riktigt bra att spela i ett passningslag. Det är något som vi försöker jobba på: att behålla bollen och ha tålamod med den, men också att vara användbar med den och inte bara behålla den för ingenting. När man har bollen är det man som har kontrollen."
Stones har ofta beskrivits som en spelare som kanske skulle passa bäst i La Liga. Han säger att han inte känner till om det någonsin fanns intresse från spanska klubbar under hans tid i Everton och medger att han mycket väl kan ha hittat den perfekta lösningen genom att ansluta sig till ett Manchester City-lag med en inneboende spansk stil. "Jag skulle behöva lära mig spanska där!", skämtar han.
Vad han vet med säkerhet är att det fanns ett stort intresse från Jose Mourinho sommaren 2015, då Chelsea lade ett antal bud på honom, varav det sista var så högt som 38 miljoner pund. Everton avvisade samtliga bud och även om Stones medger att han var besviken då, tror han att han genom sin flytt till Manchester City kan ha hamnat i en klubb som passar hans stil bättre än vad Chelsea någonsin skulle ha gjort.
"Att komma hit är förmodligen mer anpassat till mitt spel", säger han. "Vid den tidpunkten var situationen i Chelsea svår. Men vissa saker är inte menade att hända. När det inte gick igenom så var det så - jag kunde inte göra något åt det. Man kan inte älta det för mycket. Jag ville inte göra det, varken för mig själv eller för mina lagkamrater i Everton; jag ville fortsätta spela för dem, för fansen och för klubben. Vi vann inte alltid matcher i Everton, men det är då man lär sig mycket om sig själv - när man går igenom de svåra tiderna. Jag är bara väldigt glad över att vara här nu och njuta av min fotboll."
Inte för att han förväntar sig att allt ska vara frid och fröjd. Spurs besegrade Manchester City i början av oktober genom att använda sig av ett extremt energiskt presspel som var utformat för att förhindra Stones & Co. från att starta uppspel bakifrån. Celtic hade gjort samma sak några dagar tidigare i 3-3 mot City i Champions League. Men det kommer inte att avskräcka Pep från hans principer. "Vi tar det som en komplimang att lagen försöker stoppa vårt sätt att spela", säger Stones. "Även i de matcherna ville vi vara trogna oss själva och fortsätta spela som vi alltid har gjort, för för att kunna konkurrera mot vår typ av fotboll måste man springa - man kan inte pressa i 90 minuter.
"Tyvärr gick det inte vägen mot Spurs, men man kan inte vinna alla matcher. Det som är viktigt är att när det blev tufft så avvek vi inte från det vi vet om hur vi ska spela fotboll.
"Vi kommer att fortsätta att försöka bryta ner det andra laget. Lagen kommer emot oss och pressar oss, men jag är säker på att vi kommer att hitta ett sätt att ta oss igenom. Alla här vill vinna Premier League. Om vi gör det på rätt sätt kommer vi förhoppningsvis att uppnå det."
Mer än 500 mil bort skiner solen på State University of New York, strax norr om Manhattan. Patrick Vieira sitter på sitt kontor på det som för närvarande är New York City FC:s träningsbas. huvudtränaren Vieira har tillbringat de senaste timmarna med att tala med amerikanska medier efter att MLS-klubben tidigare samma dag tillkännagav planerna på en ny permanent träningsanläggning i Orangeburg, några mil längre nordväst. Anläggningen ska öppnas 2018 och är ritad av Rafael Vinoly, samma uruguayanska arkitekt som skapade City Football Academy i Manchester och Melbourne Citys träningsanläggning med samma namn. Det har gått mindre än två år sedan New York City FC spelade sin första match, men precis som i Manchester och Melbourne planerar City Football Group för en långsiktig utveckling.
Det var Soriano som spelade nyckelrollen i New York City FC:s tidiga skede. Det var han som redan 2008 förde samtal med MLS-cheferna om möjligheten att Barcelona skulle engagera sig i ett nytt lag i Miami. Men när ligan tillkännagav planerna på en andra fotbollsklubb i New York kontaktade de Soriano, som då var i Manchester City, och fick ett extremt positivt gensvar.
Hittills har det fungerat ganska bra för alla inblandade. Efter att ha placerat sig på 17:e plats av 20 lag i MLS förra säsongen har de i år tagit sig till slutspel för första gången. Denna vändning kom efter beslutet att befria Jason Kreis från hans uppgifter i slutet av förra säsongen och ersätta honom med Vieira, som tidigare hade arbetat som manager för Manchester Citys elitutvecklingslag. Den före detta Arsenal-mittfältaren imponerade i den rollen och han fortsätter nu att imponera efter att ha tagit steget till seniorcoachning i New York, där han arbetar med fotbollsdirektören Claudio Reyna, en annan före detta Manchester City-spelare.
"Jag har njutit av det från den dag jag kom", säger Vieira till FFTnär han förbereder sig för att flyga till Mexiko med truppen för en vänskapsmatch. "Jag ville fortsätta vara en del av City-familjen - det var väldigt viktigt för mig. När de föreslog att jag skulle ta över New York City FC sa jag ja eftersom jag skulle få jobba med människor som jag känner väldigt väl, människor som kommer att stötta mig oavsett vad som händer. Det var en stor del av mitt beslut att komma över till USA.
"Jag står Brian Marwood väldigt nära. Han är min mentor; den som verkligen vägleder mig. Jag arbetar också med Ferran och Txiki - människor som jag verkligen gillar. Det är den mänskliga sidan av det hela. Att ta sig till slutspel är en bedrift, särskilt efter bara två år. Men det är bara ett litet steg mot det vi vill uppnå. Vi tittar på den större bilden, och den större bilden är att vinna något."
Vieira kom till Manchester City för sex år sedan, då han fortfarande var spelare. Hans sista framträdande innan han lade skorna på hyllan var i FA-cupfinalen 2011 mot Stoke, då klubben tog sin första trofé under Sheikh Mansour. Den tidigare Arsenal-krigaren är ambitiös när det gäller att hjälpa New York City FC att lyfta sin första trofé också, även om han är mycket medveten om att det kan ta lite tid.
"Vi vet att vi måste komma ikapp en del andra lag i MLS, men vi är på rätt väg", säger Vieira. "Jag har ändrat en del saker, infört dubbla sessioner och mycket mer videoanalys av våra motståndare. Och något som verkligen var viktigt för mig var hur vi reser. Spelarna reste i sina egna kläder och jag förstod inte det. Det är viktigt att representera representera vår klubb, så nu när vi reser är vi alla klädda likadant.
"Vi spelar våra hemmamatcher på Yankee Stadium, vilket är en fantastisk upplevelse. När man pratar om Yankee Stadium som en fransk pojke,

"Jag har varit tvungen att lära mign den hårda vägen ibland, men det är riktigt bra att spela in ett passivtng lag now"

Bilder PA Images/Stuart Manly fotografi

Ovan  Stones är bekväm med att spela bakifrån, något han gjort sedan sin tid i Barnsley

Stadens fotbollsakademi i numbers

De viktigaste fakta och siffror bakom Manchester Citys imponerande träningsanläggning för 150 miljoner pund

450

Geografisk fördelning av akademispelare

80%

Procentuell andel av det vatten som behövs för att bevattna fotbollsplanerna som tillhandahålls av en vattentank under City Football Academy

Spelare som tränar varje vecka, från U6-nivå hela vägen upp till seniorlaget

36%
Manchester

80 HEKTAR

190m

Ombyggnad av industriområde för att bidra till att skapa City Football Academy

Spännvidden på bron som förbinder Academy Stadium med Etihad Stadium

39%
Övriga

25%
Greater Manchester

16.5

Planer på City Football Academy

74%

19 Markpersonal anställd för att ta hand om planerna och spelytan på Etihad Stadium

7500

GCSE-resultat för City-spelare vid St Bede's College, sju poäng över riksgenomsnittet

7000

2000

Full kapacitet på Academy Stadium

Antal personer som arbetade med byggandet av City Football Academy och det omgivande området

Nya uppvuxna träd tillförs anläggningen

vet man att det är en symbolisk plats. När man tittar på vad City Group har infört så är deras sätt att tänka helt annorlunda än hur andra människor och andra fotbollsklubbar tänker. Att få vara en del av vad de försöker göra här är verkligen spännande."
Baseballikonerna New York Yankees äger faktiskt 20 procent av New York City FC, och att spela på deras stadion i hjärtat av staden har hjälpt fotbollsklubben att etablera en fanbase i Big Apple. Med hjälp av värvningarna av David Villa, Frank Lampard och Andrea Pirlo närmar sig nu publiksnittet 30.000. Det var smarta värvningar: förutom att de är tre spelare som är kända över hela världen, tilltalar Villa New Yorks stora latinamerikanska befolkning, Pirlo den italienska befolkningen och Lampard Premier League-fansen.
"Det skulle vara svårt att hitta bättre spelare för att göra folk medvetna om klubbens existens", säger Vieira. "När du har sådana spelare hjälper det dig att bli hörd runt om i världen. De är fantastiska människor också och jag har varit nöjd med hur de har spelat."
Vid sidan av dem finns en 19-årig engelsk kantspelare i form av Stoke-födde Jack Harrison, som tidigare spelade i Manchester Uniteds ungdomslag. "Han gör riktigt bra ifrån sig", säger Vieira entusiastiskt. "Han är en riktigt talangfull ung spelare med en mycket ljus framtid."
Harrisons debut var den enda ljuspunkten i 7-0-förlusten mot New York Red Bulls i maj, men Vieiras lag slog tillbaka och tog sin första seger mot lokalrivalerna två månader senare. "Red Bulls ligger några år före oss men vi har minskat avståndet", säger Vieira om sin egen klubb, de ambitiösa och högljudda grannarna på samma sätt som Manchester City var det för United för några år sedan. I Manchester har maktbalansen förskjutits och kanske kommer samma sak att hända i New York inom en snar framtid. Om det gör det, bli inte förvånad över att se Vieiras namn kopplas till en mängd managerjobb på den här sidan av Atlanten. City utesluter inte möjligheten att 40-åringen en dag kommer att vara manager på Etihad.
"Vi pratar alltid om successionsplanering, oavsett om det är i akademin eller med fysioterapeuter, läkare eller prestationsanalytiker", säger Marwood när han får frågan om Vieira. "Vi har känt väldigt starkt att vi vill skapa riktigt bra tränare inom gruppen. Självklart är vi lyckligt lottade som har en av världens bästa tränare just nu, men vi måste se till framtiden. Vi hoppas alla att han kommer att stanna här under en lång tid, men samtidigt måste vi utveckla våra tränare från insidan. Oavsett om någon av dessa tränare så småningom kommer att bli manager för Manchester City, New York City, Melbourne City eller Yokohama F Marinos, det vet vi inte. Men vi känner att vi borde ta människor på den resan för att se om de är kapabla att göra det."
På andra sidan jordklotet har Tim Cahill följt Vieiras utveckling med intresse. I augusti i år anslöt den 36-årige före detta mittfältaren från Millwall, Everton och New York Red Bulls till Melbourne City, som köptes av City Football Group i januari 2014. Klubben, som tidigare hette Melbourne Heart, gick med i A-League 2010 men lyckades aldrig komma mer än halvvägs upp i ligatabellen.
Med hjälp av David Villa, som var utlånad från New York City FC fram till starten av MLS-säsongen, och den sprudlande Damien Duff klättrade de till en femteplats under sin första hela säsong under nytt ägande. Under 2015-16 klättrade de ytterligare en placering till fjärde plats tack vare några fina insatser från den australiensiske landslagsmittfältaren Aaron Mooy, som kom till klubben från Western Sydney Wanderers med överenskommelsen att City Football Group skulle hjälpa honom att uppfylla sina ambitioner inom fotbollen. 26-åringen har sedan dess gjort sig förtjänt av en oväntad flytt till Manchester City och imponerade på lån hos Huddersfield Town den här säsongen.
City Football Group ville dock ha en riktig galjonsfigur för Melbourne, som de hade i New York med Pirlo, Villa, Lampard och Vieira, och som de hade i början i Manchester City med Carlos Tevez. De ville ha en man som kunde fånga uppmärksamheten; en man som skulle visa att de tänkte stort i Australien.
Så de vände sig till Cahill, en av Socceroos största fotbollsspelare genom tiderna, som vid den tiden spelade i Chinese Super League med Hangzhou Greentown. "Att vara någon som de siktar på ska bli en del av deras familj gör mig glad - det känns som en belöning för en så fantastisk karriär", säger Cahill till FFT.
"Jag hade min läkarundersökning i New York och träffade de stora spelarna, men det bästa var att få tillbringa lite tid med Patrick Vieira och Claudio Reyna, ställa frågor och prata med Patrick om hur han började i City och sedan gick över till att bli tränare. Det känns som att jag är i den positionen. Jag är 36 år och vill göra mer på planen, men jag vill också gå över till det som Patrick har gjort."
Melbourne City kom fram till ett avtal som passade Cahill som handen i handsken. Hans treårskontrakt inleds med två säsonger som spelare, vilket tar honom fram till vad han hoppas ska bli hans fjärde VM-slutspel med Australien, och sedan ett tredje år då han kommer att få en roll som tränare i City Football Group.
"Det var en av de största anledningarna till att jag skrev på - för framtiden", säger han några dagar innan han gjorde ett spektakulärt distansmål i sin debut för klubben. "Jag pratade med Mikel Arteta, en av mina närmaste vänner inom fotbollen som arbetar som tränare under Pep Guardiola i Manchester City nu, och det har gett honom en stark plattform för att göra det han älskar.
"När jag spelade i Abu Dhabi med Australien fick jag träffa Khaldoon [Al Mubarak] och prata om City Football Group, och det är fantastiskt att se att någon så mäktig har en sådan önskan att göra bra ifrån sig. De här killarna är inte här för en kort tid - de är här för att stanna kvar för alltid och förändra spelet. Deras presentationer slår en med häpnad."
Melbourne kommer att sträva efter framgång genom att använda exakt samma fotbollsfilosofi som i New York och Manchester. "Det är fantastiskt - jag har aldrig sett något liknande", säger Cahill, vars entusiasm för hela projektet är mycket tydlig under hela hans samtal med FFT. "Du hör från de högsta cheferna om upplägget i Manchester och hur Pep Guardiola vill att fotboll ska spelas, vilket du redan har sett i Premier League - det är exceptionellt - och sedan åker du till New York City FC och ser träning, ser Patrick, ser taktiken, ser videorna, formationerna och allt som händer, och det är inte annorlunda. Det är samma sak med oss här i Australien och det är fantastiskt att ha ett sådant etos."
City Football Groups plan omfattar även Asien - i allra högsta grad, faktiskt. De har redan en minoritetsandel i japanska Yokohama F Marinos, som ägs av gruppsponsorn Nissan och som redan drar nytta av Manchester Citys expertis. på dagen FFT besöker City Football Academy är fyra tjänstemän från Yokohama där på ett undersökande uppdrag.
City Football Group utesluter inte ytterligare tillägg till sin lista över till sin lista över klubbar i framtiden, med Kina som en trolig destination. Manchester City åkte över till Fjärran Östern under försäsongen och Chief omar Berrada pekar ut det som en mycket viktig marknad och säger att de håller "ett öppet sinne" för hur de kan öka sin närvaro i landet. Det har redan inneburit att de har sålt en 13

Ovan Al Mubarak och Vieira har stora förhoppningar på tonårsstjärnan Jack Harrison
Överst till höger Solen går ner  på ligan och cupdubbelvinnare

Bilder PA Images/Getty Images

procent av aktierna i City Football Group till konsortiet China Media Capital i slutet av 2015 för den enorma summan 265 miljoner pund, vilket ger gruppen en värdering på mer än 2 miljarder pund.
Affären genomfördes i syfte att öka Citys närvaro i Kina och ordförande Al Mubarak har gjort det mycket tydligt att det inte finns några planer på att Mansour ska avstå från mer av sin andel. Det kom drygt en månad efter att Kinas president Xi Jinping gjorde ett personligt besök på City Football Academy i Manchester tillsammans med dåvarande premiärminister David Cameron. Det var ett besök som resulterade i ett marknadsföringsguld för klubben.
"Det initierades av Sergio Agüero - och det var helt oplanerat", skrattar Berrada. "Han ville ta en selfie och lyckligtvis gick den kinesiske presidenten med på det - David Cameron också. Det var fantastiskt att se den bilden på förstasidan i stora tidningar runt om i världen, och varje gång vi åker över till Kina hänvisar folk till den.
"Det var en ära för oss att få ta emot den kinesiske presidenten. Det var en del av ett statsbesök och han ville se ett bra exempel på anläggningar för ungdomsutveckling, eftersom det finns ett stort fokus i Kina nu på att utveckla gräsrotsanläggningar. Vi vill vara en del av berättelsen i Kina och bidra till att fortsätta utveckla fotbollen där, liksom i Japan, Sydostasien och Asien i allmänhet.
"Det finns några fascinerande marknader som vi tror kan spela en roll för fotbollen i framtiden - kanske Indien, Indonesien och Vietnam. Det finns marknader där fotboll traditionellt sett inte har varit den största sporten, men som nu börjar växa mycket snabbt."
President Xi är inte ensam om att vilja ta en titt på Citys ungdomsanläggningar. "Antalet förfrågningar vi får är enormt", säger klubbens chef för akademiträning, den tidigare titelvinnande yttern Jason Wilcox från Blackburn Rovers. "Klubbar vill komma hit, och det vill även andra fotbollsförbund, olika sporter, prestationer och konst - alla vill se vad vi gör."
Det beror inte bara på att anläggningarna är så stora, utan också på att de redan ger resultat. Förutom att betala stora summor för att rekrytera några av de finaste unga talangerna i världsfotbollen - Leroy Sané, Marlos Moreno och Oleksandr Zinchenko skrev på för Manchester City i somras och Gabriel Jesus anländer under det nya året - blir klubbens egna ungdomslag, som leds av akademichefen Mark Allen, alltmer framgångsrika.
U18-laget blev mästare i den nationella ligan förra säsongen och var dessutom finalist i FA Youth Cup för andra året i rad, medan U16-laget och U14-laget båda vann imponerande 9-0 mot Liverpool respektive Manchester United. Totalt vann klubbens juniorlag 14 troféer förra säsongen, ända ner till U10-nivå. Det är förståeligt att Wilcox är förväntansfull. "Vi har fantastiska spelare på väg fram", säger han. "Vi vill ha en stadig ström av förstalagsspelare som kommer från vår akademi."
Det var staden Manchester som producerade Class of '92, den grupp spelare som skulle hjälpa rivalerna United att dominera Premier League i flera år. City skulle gärna vilja göra något liknande en dag.
"Det är det som är målet", säger Wilcox. "Barcelona gjorde det, Man United gjorde det. Huruvida vi kommer att producera sex eller sju stjärnspelare på kort tid återstår att se, men vad vi måste försöka göra är att producera fotbollsspelare för flera miljoner pund som är Manchester City rakt igenom. Detta har alltid varit en klubb i samhället och fansen är lika glada över att få en ung spelare genom som de är över att skriva kontrakt med en spelare för 50 miljoner pund. Vad vi måste göra är att producera en egen spelare som är värd 50 miljoner pund - och varför inte? Vi är kapabla att göra det och vi har en manager som tror på att ge unga killar en möjlighet. Pep Guardiola tittar på U18-matcherna på lördagsmorgnarna när han kan - han tar sig alltid tid att säga hej - och när ungdomarna tränar med A-laget är de vana vid alla övningar, eftersom vi har utvecklat den här typen av fotboll under en längre tid nu."
City har inte heller glömt bort föräldrarnas betydelse. På City Football Academy finns ett imponerande inomhusområde, komplett med förskola, där de kan titta på träningen när det regnar (det är trots allt Manchester) eller när temperaturen sjunker, och till och med hotellrum på plats som är reserverade för dem om de besöker sina barn från långt håll.
En del av Citys unga talanger kommer från längre bort: det finns optimism kring spanjorerna Brahim Diaz, Aleix Garcia, Pablo Maffeo och Manu Garcia, liksom vänsterbacken Angelino, vars framsteg underlättades av en utlåning till New York City FC. Men det finns också potentiella stjärnor som är födda i Manchester, till exempel Tosin Adarabioyo, Cameron Humphreys-Grant och Brandon Barker, för att bara nämna tre. Den sistnämnde är en av fyra spelare som för närvarande är utlånade till NAC Breda i Nederländerna, på grund av ett partnerskapsavtal som innebär att den holländska andraligan ger Man Citys ungdomar erfarenhet av A-lagsfotboll.
Omkring 61 procent av Blues akademispelare kommer från Greater Manchester, varav 36 procent från själva staden. "Folk vill gärna säga att vi inte värvar lokala talanger, men trots den uppfattningen har vi många bra pojkar från Manchester", säger Wilcox.
"Vi vill ha de bästa lokala talangerna här hos oss. Det skulle förskräcka mig om de bästa pojkarna från Manchester valde att spela för Liverpool eller någon annan klubb istället. Det finns massor av talang i den här staden."
Den största uppgiften blir att omvandla den talang som har blomstrat på ungdomsnivå till spelare som sedan kan etablera sig i förstalaget. "Den nivå av talang vi måste hitta är någon som kan komma igenom och ersätta David Silva, Vincent Kompany eller Sergio Agüero, och det är verkligen svårt", erkänner Brian Marwood. Men 20-årige Kelechi Iheanacho är ett bevis på att det går att ta steget upp: den nigerianske anfallaren har imponerat så stort sedan debuten förra säsongen att han nu är näst efter Agüero i Citys rangordning på topp, och Wilfried Bony har lånats ut till Stoke.
Mer än 4.000 personer kom till Academy Stadium i slutet av september, inklusive lagkaptenen Vincent Kompany, för att se ett annat av Citys lag nå framgång. Inför en rekordpublik besegrade Manchester City Women titelförsvararna Chelsea för att vinna Women's Super League och bli nationella vinnare för första gången i sin historia. De följde upp den prestationen med att vinna WSL Continental Cup en vecka senare.
Laget grundades först 1988 och FA:s beslut att inkludera dem i toppskiktet av den nya, utökade Super League 2014 var inte helt okontroversiellt, och vissa ifrågasatte om de hade gjort tillräckligt på planen för att förtjäna sin plats. men Marwood och City hade övertygat det styrande organet om att de hade stora planer. Manchester United har för närvarande inget damlag alls, men City Football Group ville investera stort i damfotbollen och även lyckas med det.
Snart började de värva några av Englands bästa spelare: toni Duggan, Karen Bardsley, Jill Scott, Izzy Christiansen, Lucy Bronze och Steph Houghton, lagkapten för landslaget och stjärna i Team GB vid OS 2012.
"Det var en risk", medger Houghton om sitt beslut att lämna Arsenal, där hon hade vunnit två ligatitlar. "Men när jag skrev på visste jag att klubben ville vinna troféer, även om det kanske inte skulle vara möjligt de första åren. Det har varit en fantastisk säsong. Jag vann

"City snapped up Englands bästa spelare: Tillni Duggan, Jill Scott, Karen Bardsley anoch Steph Houghton"

"Förra året var svårt, men det är in   	 det förflutna. Vi varninte attn titlar på City"

jag vann ligan med Arsenal och det var en fantastisk känsla, men det här slår allt eftersom jag har sett hur den här klubben har förändrats under tre år och hur hårt alla har arbetat för att komma hit.
"Det var en risk som var värd att ta. Jag visste att jag ville komma hit som fotbollsspelare på heltid och förbättra mig själv. Jag har fått mycket bra coachning här och jag har utvecklats som spelare. Jag känner att vi leder vägen i det här landet nu när det gäller damfotboll. Faciliteterna är fantastiska - jag måste nypa mig själv i armen ibland. Ibland säger folk inom damfotbollen att de kan göra den professionell och att de kan erbjuda det ena och det andra, men jag tror på allt som någon säger i den här klubben, för om det finns ett löfte så kommer det att hända nio gånger av tio." De är inte heller det enda damlaget i City Football Group som har haft framgångar - Melbourne Citys damlag vann alla matcher förra säsongen. De två lagen möttes i en vänskapsmatch i Abu Dhabi i februari. Man City vann med 3-0.
Om herrlaget skulle vinna Premier League-titeln den här säsongen skulle Manchester City ha både den manliga och den kvinnliga nationella titeln samtidigt. "Det skulle vara helt otroligt", säger Houghton, som tillbringade sin lunchtid på en julfotografering med Guardiola och De Bruyne - i början av oktober. Ingen kan säga att City inte planerar framåt.
Houghton tror att framstegen för Citys kvinnor och deras många engelska landslagsspelare kommer att gynna Mark Sampsons landslag, och klubben hoppas att det arbete de gör inom ungdomsfotbollen kommer att göra detsamma för Englands herrar.
Guardiolas närvaro kan också hjälpa till, åtminstone för John Stones och Raheem Sterling. Hans förmåga att förbättra de spelare han leder har redan haft ett indirekt inflytande på landslag på andra håll. Guardiola var Barcelonas manager när Spanien vann VM 2010 och Bayern Münchens boss när Tyskland vann fyra år senare - båda sidorna leddes av stjärnor som arbetade med honom på klubbnivå vid den tiden. England för ära 2018, då?
"Förhoppningsvis!" Sterling skrattar, med tungan lite i kinden, när FFT presenterar dessa fakta för honom. "Han är inte förbundskapten för landslaget så vi kan inte förvänta oss att han ska vinna VM åt oss, men ja, vi får se hur det går!"
På ett märkligt sätt kan Sterlings kamp för England under sommaren vara en stor del av anledningen till att han har blomstrat under den första delen av den nuvarande säsongen. Det är uppenbart från att träffa honom att han är en blyg, känslig själ; under de första minuterna av hans FFT fotografering säger han inte mycket mer än klubbens Moonchester-maskot, som enligt kontraktet är stum. Det är också uppenbart när man pratar med Sterling att han blev djupt sårad av den kritik han fick under EM 2016.
Kritik är något som han känner till alltför väl, eftersom han 2015 valde att inte förlänga sitt kontrakt med Liverpool och istället gå till Manchester City, vilket inte föll i god jord på Merseyside.
"Det handlade bara om spelarna som var här", säger han när han får frågan om varför han gav upp så mycket för att flytta till Etihad. "Jag skulle kunna nämna 10 eller 11 som har spelat på högsta nivå - folk som Sergio Agüero, David Silva och Yaya Toure. För att jag ska kunna utveckla mitt spel måste jag spela med de bästa, och det var därför jag kom hit. När jag var yngre kunde jag alltid se hur den här klubben växte och uppnådde stora saker. När jag fick reda på att de var intresserade av att skriva kontrakt med mig fanns det ingen tvekan. Jag vill vara med och slåss om troféer under de kommande 10 åren och det finns ingen bättre plats att göra det på än här."
Trots prislappen på 44 miljoner pund var Sterling inte ordinarie i Citys startelva förra säsongen, och han medger att han inte var helt nöjd med sin egen form när han försökte lägga Liverpool-härvan bakom sig och finna sig tillrätta i sin nya klubb.
"Allt kom så tätt och snabbt förra året att jag inte fick så mycket tid för mig själv att tänka", säger han. "När du skriver på måste du flytta, anpassa dig till staden - det var bara så mycket som hände. Men jag kommer inte med några ursäkter. Det här är det jobb jag skrev på för och det är det jobb jag älskar mest. Förra året var kanske en svår tid, men det tillhör det förflutna. Nu är jag helt etablerad och fullt koncentrerad."
Detta trots att Sterlings barnsjukdomar i Manchester under säsongen 2015-16 förvärrades av den svidande kritik som kom i hans väg under Englands misslyckande i Frankrike, från läktaren, sociala medier, TV - från i stort sett alla håll, faktiskt.
"Det var inte så mycket Twitter eller människor i allmänhet som störde mig - alla har rätt till sin åsikt", säger han. Sterling förklarar att det var expertkommentatorernas ord - de som själva hade spelat för England, som förstod pressen och som alltid hade varit vänliga när han hade träffat dem - som förvånade honom. "Det var lite konstigt", erkänner han. "Men det spelar ingen roll nu."
Det beror på att Sterling har lärt sig att stänga av sig själv från allt, även om kritiken har vänts till beröm under de första månaderna av den här säsongen. "Jag har fått höra att det är så, men jag läser inget av det längre", säger han. "Det är vad jag måste göra. Jag vet inte om det är samma sak för andra spelare, men vad jag måste göra är att vara mig själv och vara glad på träningsanläggningen. Det är det som betyder något.
"I somras var det dags för mig att tänka efter. Jag sa till mig själv att om jag kommer tillbaka, jobbar hårt och glömmer vad alla andra tycker, så vet jag vad jag kan göra - och det är precis vad jag vill visa.
"Vi vill vinna titlar. Champions League är drömmen för alla, men vi måste ta det steg för steg. Vi vill vara med och konkurrera på alla fronter, i alla tävlingar."
Den törsten efter troféer är uppenbar oavsett vem man talar med inom City Football Group. Trots den hårda konkurrensen tror Manchester City och alla som är involverade i dem i slutändan att de kan bli den största klubben i världen.
"Varför inte?" Säger Brian Marwood och upprepar frågan ytterligare tre gånger medan han tar en tankepaus, kanske medveten om betydelsen av dessa två ord. "Jag tror verkligen att vi kan det, eftersom jag tror på de människor som arbetar här på alla nivåer. Jag tror på att våra ägare, i synnerhet vår ordförande, har en långsiktig vision och en långsiktig strategi. Jag tror att vi har den stabilitet som krävs för att nå den nivå som vi alla hoppas och vill vara på.
"Om man tittar på de stora lag som har nått framgång i Champions League - de har alla haft stabilitet både på och utanför planen. Detta är något som infördes här för åtta år sedan och vi är fortfarande på den resan.
"Vi skäms inte för att säga till folk att vi vill bli framgångsrika. Det är vad alla strävar efter, eller hur? Du vill vakna varje morgon och vara så bra du bara kan, och du måste ha en passion för det. Om du inte gör det är det här förmodligen inte rätt klubb eller rätt grupp att vara en del av."
FFT's fotografering med Pep Guardiola närmar sig sitt oundvikliga slut, men det finns tid för ytterligare en begäran från vår snapper: "Kan vi bara få en bild där du tittar uppåt, Pep? Titta på framtiden." city-bossen svarar med att vända huvudet uppåt och börja le. "Framtiden..." undrar han högt.
Guardiola är inte den enda personen i Manchester City som ler över vad som återstår att göra - alla på Etihad utstrålar samma positivitet inför de kommande månaderna och åren. Och med tanke på allt som redan är på plats är det inte svårt att se varför.

Ovan Sterling har återfått sin spännande bästa form efter Guardiolas Pep-talk Nedan Maskoten Moonchester säger: "..."

HISTORIEN OM
MAN STAD

CiTYs STÖRSTA MAnAGERS

MAn STAD'S
STÖRSTA

MANAGÖRER

Även om spelare tenderar att få rubrikerna, har dessa tio managers format Manchester Citys historia och gjort de blå till en framträdande plats i världsfotbollen

Ord Stephen Tudor

Whvad gör en manager stor? Den mest uppenbara kvalifikationen är att vinna troféer, och varenda en av de Manchester City-chefer som hyllas här har lett sina lag till cupfinal eller ligaseger. Fem har lyckats göra både och, medan de två mest vördade tränarna i klubbens historia lätt kan fylla ett skåp mellan sig.
Att implementera en plan för snygg fotboll är ett annat stort plus, och återigen kan dessa vördade namn alla göra anspråk på att göra detta. Alla tio, som spänner över vitt skilda tidsepoker, från början av 1900-talet till idag, har gjort City populärt bland neutrala spelare genom att orkestrera attraktiv och offensiv fotboll som gjort deras fans stolta.
Överraskande nog är livslängden inte så viktig, och det är fullt möjligt för en manager att få legendstatus efter bara några års tjänstgöring. Med andra som till stor del glöms bort efter en längre tid, blir det tydligt att det är viktigt att göra ett avtryck. Kvalitet betyder mer än kvantitet.
Den sista faktorn har ett X - ett svårdefinierat attribut som vanligtvis åtföljs av en karismatisk personlighet som smittar av sig på deras lag. Det är ju bra att vinna silver, men vill vi inte alla bli underhållna?
Genom att konstruera fantastiska - och ibland till och med bristfälliga - lag kan dessa mästerliga patrullerare av sidlinjen ta åt sig lejonparten av äran för att ha gjort Manchester City till en framträdande närvaro i engelsk fotboll. Det är verkligen något att fira.

Les McDowall

1950-1963

McDowall gjorde 129 matcher för City som spelare i en karriär som avbröts av andra världskriget innan han under en kort tid fick prova på manageryrket i Wrexham. År 1950 återvände han till Maine Road för att ta över ett lag som hade det svårt och som hade degraderats till division två, och det var därför en stor bedrift att omedelbart återföra dem till högsta serien.
Denna uppflyttning kan tillskrivas lika mycket inköpet av Roy Paul - en inspirerande mittback och en av de största spelarna som har dragit på sig en himmelsblå tröja - som någon tränares skarpsinne. Strax därefter kom en annan viktig värvning i form av den framtida Leeds- och Englandsbossen Don Revie.
Inspirerad av det magnifika ungerska laget med Ferenc Puskas och co som utmanövrerade England på Wembley 1953, utarbetade McDowall "Revies plan" som använde anfallaren i en djupt liggande roll. Det var ett taktiskt byte som hjälpte City att nå två FA-cupfinaler i rad, först förlorade man mot Newcastle innan man slog Birmingham i det berömda mötet där målvakten Bert Trautmann fick spela vidare med bruten nacke.
I själva verket innehöll McDowalls 13-åriga mandatperiod lika många nedgångar som uppgångar, och City snuddade vid nedflyttning vid flera tillfällen. Men hans omfamnande av taktik, i en tid då den fortfarande var allmänt nedvärderad, gör honom med rätta till en man som var före sin tid.

Ovanför
McDowall (i mitten) inspirerades av Ferenc Puskas och det ungerska laget på 1950-talet

Ovan
Keegan tar emot publikens applåder under en ligamatch mot Bolton

Kevin Keegan

2001-2005

Keegans tre och ett halvt år långa sejour i Manchester var en biltur utan bromsar, och som alltid när det gäller den utpräglade nonkonformisten fick prestationer och ligaplaceringar stå tillbaka för den andlösa karaktären hos hans anfallsfotboll.
Men för vad det är värt - och det är värt en hel del - så tog City hem titeln i Division One under hans första säsong, med Keegan tydligt revitaliserad efter en demoraliserande period som förbundskapten för England. Kvalificering till UEFA-cupen följde, tillsammans med ett par respektabla mittenplaceringar i toppstriden. Det är också relevant att hans rykte lockade till sig några elittalanger som höjde truppen.
Kvaliteten på fotbollen är dock anledningen till att han uppskattades. Under den uppflyttningssäsongen säkrade Ali Benarbia kultstatus med några magiska uppträdanden och intrigerade tillsammans med alkemisten Eyal Berkovic, medan Shaun Goater och Darren Huckerby gjorde 58 mål tillsammans. Citys rivaler i Championship var som bortblåsta.
I sinom tid manifesterade sig ett annat av Keegans varumärken som desillusionerad, han spanade på utgångsdörren och i mars 2005 lämnade han i ömsesidigt samtycke. Det var verkligen roligt så länge det varade.

Ovan
Pellegrini vann ett antal utmärkelser under sin tid i City

"pellegrini blev den första tränaren från ett land utanför europa att vinna premier league"

Manuel Pellegrini

2013-2016

Den rutinerade chilenaren var lugnet efter stormen i City och efterträdde den flyktige Roberto Mancini, som förde silver till klubben men också en hel del osämja.
I jämförelse var Pellegrini en stabil och vänlig figur, och med harmonin återställd i omklädningsrummet och spelarna nu fria att uttrycka sig själva, gick City in i säsongen 2013-14 med glädje. En tredelad titelstrid vanns på ett målrikt sätt, med 102 gjorda mål - 156 i alla tävlingar. Det blev också framgångar i Ligacupen för säkerhets skull.
Mannen med smeknamnet "The Engineer" blev den förste tränaren från ett land utanför Europa att vinna Premier League, men om hans första år som tränare var spännande blev hans andra en besvikelse. Hans tredje och sista säsong överskuggades under tiden av den öppna hemligheten om Pep Guardiolas förestående ankomst.
Rättvist eller inte, det kommer alltid att finnas ett frågetecken kring Pellegrinis prestationer i klubben. Hur många av topparna berodde helt enkelt på att han lyckades lossa bojorna på en fantastiskt sammansatt trupp som han hade ärvt?

Bilder PA Image /Alamy (McDowall); Laurence Griffiths/Getty Images (Keegan, Pellegrini);
Graham Chadwick /Allsport/Getty Images (Royle cutout); Ross Kinnaird /Allsport/Getty Images (Royle main)

Joe Royle

1998-2001

Royle kom för sent för att hindra City från att halka ner i tredje divisionen för första gången i historien, och väl nere i djupet stod den populäre och erfarne managern inför en föga avundsvärd uppgift.
Hans trupp var uppblåst bortom all fattningsförmåga, med alltför många misslyckade värvningar från alltför många tidigare managers. Dessutom, hur många var redo för en veckovis kamp, med City som en värdefull skalp?
En omedelbar återkomst till det som nu är Championship uppnåddes på det mest dramatiska sätt man kan tänka sig, med ett tvåmålsunderläge i en playoff-final som kvitterades i slutminuterna, och momentumet från detta drev City till att nå Premier League bara 11 månader senare. En omfattande seger på Blackburn på sista dagen lever länge i alla Blues minne.
Tyvärr följde sedan nedflyttning och Royle blev hänsynslöst avskedad, vilket innebar att vart och ett av hans tre år på posten innebar uppflyttning eller nedflyttning. Inte undra på att det var "Big Joe" som myntade uttrycket "Cityitis".

Ovan
Royles tid i City var verkligen inte tråkig

TONY BOK

1974-1979

Tony Books öde låg alltid i båset, efter att ha varit kapten för City till flera stora utmärkelser under klubbens storhetstid under Joe Mercer och Malcolm Allison.
Efter att ha avslutat sin långa och framstående spelarkarriär 1973 började han arbeta som assisterande tränare och efter en kort och jobbig period som assistent till Ron Saunders tog han snart över rodret för ett lag som kämpade för att börja ett nytt kapitel efter de senaste årens framgångar.
Book behöll principerna från sina mentorer och började skapa ett vackert balanserat lag med ett nytt utseende vars mandat var att attackera och underhålla. Med en anfallslinje som innehöll Peter Barnes, Dennis Tueart och Brian Kidd flockades fansen till Maine Road igen.
År 1977 slutade de bara en poäng efter Liverpool efter en säsongslång kamp som gick till sista matchen. Ett år tidigare hade City vunnit ligacupen, tack vare ett berömt akrobatiskt mål av Tueart. Den framgången gjorde Book till den första personen att lyfta pokalen både som spelare och manager.
Men han är inte bara med här för att han stod modell för ett sprudlande lag som lyste upp 1970-talet. Vid fyra olika tillfällen under två decennier klev han in som vaktmästare medan "Skip" också spelade en central roll i utvecklingen av en fin skörd av ungdomar som lyfte FA Youth Cup i mitten av 1980-talet.

Ovanför
Book (t.h.) tillsammans med sin kollega Malcolm Allison, manager för Manchester City

"bok satte igång med att skapa ett vackert balanserat lag med nytt utseende"

Tom Maley

1902-1906

Bilder Evening Standard/Hulton Archive/Getty Images (Bok); PA Images/Alamy (Maley); Austrian Archives/Imagno/Getty Images (Wild cup); Mike Hewitt/Getty Images (Mancini cutout); Alex Livesey/Getty Images (Forza Mancini); Keystone/Getty Images (Sam Cowan)

Historien har inte varit nådig mot Maley, en soldats son som gjorde sig ett namn som spelare för Hibs och Celtic innan han blev en av de första riktigt stora tränarna inom fotbollen.
1905 upplevde fotbollen sin första stora skandal när FA kom fram till att Manchester City betalade sina spelare mer än de tillåtna 4 £ i veckan, och även om klubben erkände sig skyldig var det en allmän uppfattning att nästan alla deras rivaler gjorde likadant. Enligt pressen vid den här tiden straffades City orättvist för två helt olika "brott": att vara nordliga och framgångsrika.
Oavsett vilket stängdes Maley av från fotbollen på livstid, en dom som senare upphävdes, medan det fantastiska lag han hjälpt till att skapa splittrades och gick vidare.
Det som inte får glömmas bort är att City under Maleys ledning var det överlägset mest spännande laget i landet och vann FA-cupen 1904 med mycket begåvade spelare som legendariske Billy Meredith, Sandy Turnbull och den produktive Billy Gillespie.
Det var en gyllene era för City, nu tyvärr för evigt befläckad.

Ovan
Det FA Cup-vinnande laget som Maley satte ihop splittrades senare

Wilf Wild

1932-1946

Wild har inte bara äran att vara Citys mest långvariga manager. Under en stor del av sin tid vid rodret var han också klubbsekreterare och utförde uppgifter som det är omöjligt att föreställa sig att Guardiola skulle göra idag.
En sådan uppgift var att organisera publikkontrollen, vilket i sig var en mycket viktig syssla, med tanke på att detta var en period då publiksiffrorna ökade kraftigt runt om i landet. I mars 1934 såg häpnadsväckande 84 569 fans City ta emot Stoke i en FA-cupmatch.
Publiken strömmade till Maine Road för att se ett sprudlande lag som innehöll några glittrande stjärnor i klubbens historiska firmament, från Alec Herd och Matt Busby till den sublima irländaren Peter Doherty, och Wilds lag lyfte FA-cupen det året, efter att ha slutat tvåa bara 12 månader tidigare.
År 1937 vann de ligamästerskapet med råge och gjorde 107 mål på vägen, och de fortsatte sin produktivitet följande säsong och lyckades överträffa varenda en av sina kamrater. Ändå häpnadsväckande fann de sig på något sätt nedflyttade som regerande mästare året därpå. Det kunde bara hända City.

Överst till höger Citys lagkapten Sam Cowan får FA-cuptrofén av kung George V 1934

"under en stor del av sin tid i man city var han också klubbsekreterare"

ROBERTO MANCINI

2009-2013

Efter övertagandet av City 2008 blev det snart uppenbart för klubbens hierarki att det inte skulle räcka med att bara köpa bättre spelare. Vad som behövdes var en tränare med en bevisad vinnarmentalitet som dessutom hade en hänsynslös ådra för att äntligen befria City från deras långvariga benägenhet att vara komiskt oberäkneliga. Kanske hade de genom åren varit för snälla?
Roberto Mancini, som nyligen hade lett Inter Milan till tre Serie A-titlar i rad, klev fram och trots alla framgångar som följde med hans utnämning kommer Citys supportrar alltid att peka på hans dust med Sir Alex Ferguson vid sidlinjen i ett avgörande derby som en verklig vattendelare i klubbens öde. Den etablerade eliten var nu ett rättvist byte. Så länge, herr trevliga killar.
Det var naturligtvis under Mancini som City vann ligan på det mest surrealistiska sättet, och tog sin första titel på 44 år efter ett mål i sista stund av Sergio Agüerosamtidigt som FA-cupframgången 12 månader tidigare fick deras höga ambition att dominera fotbollslandskapet att komma igång ordentligt.
Tyvärr går det inte att skilja på en hänsynslös ådra och ett hetlevrat temperament, och incidenter på träningsplanen verkade bli vanliga vid den här tiden. Så småningom alienerade Mancini sina spelare och med en giftig atmosfär som förvärrades runt Etihad kom hugget när City överraskande förlorade mot Wigan Athletic i en andra FA-cupfinal.

Joe Mercer

1965-1971

"Genial Joe" var redan välkänd när han utsågs till Citys manager efter en enastående spelarkarriär där han vann ligamästerskap med Everton och Arsenal på båda sidor om kriget och individuellt fick utmärkelsen FWA Footballer of the Year 1950.
Efter pensioneringen vid 39 års ålder började han sin tränarresa i Sheffield United innan han satte ihop ett fantastiskt lag i Aston Villa med smeknamnet "Mercer's Minors" som toppade Division Two och vann den första ligacupen. Tyvärr krävde en period av dålig hälsa sedan ett år borta från spelet, och hans långa konvalescens gjorde också att allt prat om att han skulle installeras som Englands förbundskapten gick i graven.
När Mercer tog över City 1965 ärvde han ett lag som höll till i division två, men bara tre år senare var de engelska mästare, med framgångar i båda de inhemska cuptävlingarna och en triumf i Europacupen för cupvinnare strax därefter. Denna anmärkningsvärda vändning kan dock inte enbart tillskrivas en av de mest värdiga och sympatiska män som någonsin suttit på en läktare.
En av hans första handlingar på jobbet var att ta in Malcolm Allison, en ung och driftig tränare, och det sätt på vilket detta par kompletterade varandra var en grundläggande orsak till Citys uppgång. Allison var djärv och innovativ och såg till stjärnorna. Mercer var den stadiga handen på rorkulten och bidrog med ovärderlig erfarenhet och kloka insikter.
Tillsammans skapade de ett spännande lag som stod sig väl i den engelska fotbollens annaler, med en anfallstriumvirat bestående av Colin Bell, Francis Lee och Mike Summerbee som fortfarande lyser upp minnet hos alla som haft turen att bevittna dem.
I modern tid må Guardiola ha överträffat Mercers troféskörd, men ingen är mer ansvarig för att ha höjt Citys status och för alltid gjort dem till en betydande och respekterad fotbollsklubb.

Ovan
Mercer på Wembleys gräsmatta inför FA-cupfinalen 1969

"mercer ärvde ett lag som försmäktade i division två. tre år senare var de engelska mästare"

Pep Guardiola

från 2016 till idag

Väldigt mycket hängde på att Pep Guardiola skulle bli en stor framgång i Manchester City. Flera år före hans ankomst hade klubben rekryterat de höga cheferna Ferran Soriano och Txiki Begiristain, två nära allierade till den banbrytande tränaren under deras glansdagar i Barcelona. Även på många andra sätt var det tydligt att City försökte kopiera den katalanska jättens framgångsmodell, som gjorde att de på ett så vackert sätt erövrade Europa.
Med grunden lagd och byggstenarna på plats behövde de nu bara arkitekten bakom denna överdådiga fotboll. Sommaren 2016 utsågs Guardiola under stor fanfar och med ännu större förväntningar. Det vore dock fel att glömma att medan många förväntade sig att den tvåfaldige Champions League-vinnaren skulle få den engelska fotbollen att lyda hans vilja, precis som han hade gjort i La Liga och Bundesliga med Bayern München, förutspådde andra ett spektakulärt fall.
Skulle hans possessionbaserade fotboll klara sig i den frenetiska miljön i Premier League? Skulle det visa sig vara katastrofalt att spela bakifrån? I början av sin regeringstid erkände Guardiola att hans spelare aldrig tränade tacklingar. Hur media hånade honom.
Det är knappast en spoiler att avslöja att dessa tvivel var ogrundade, och att den mest fascinerande och uppfinningsrika tränaren i sin generation har återbetalat klubbens tro på honom många gånger om.
Efter en säsong då han omformade sin ärvda trupp och förankrade sin metodik i spelarnas medvetande, tog City hem titeln 2018-19 och blev det första laget som tog 100 poäng i processen. Deras bedrift gav dem namnet "Centurions".
Följande säsong fick de ett nytt smeknamn, "Fourmidables", tack vare en makalös uppvisning i inhemska utmärkelser. Allt som allt, fram till klubbens första Champions League-final någonsin 2021, som resulterade i en knapp förlust mot Chelsea, vann The Blues tio av de 15 engelska titlar som fanns tillgängliga under fyra års dominans. De rättade sedan till förlusten mot Chelsea genom att besegra Inter Milan med 1-0 för att fullborda en fantastisk trippel 2023 innan de fortsatte med att vinna en historisk fjärde Premier League-titel i rad 2024.
Som om detta inte vore tillräckligt imponerande finns det också fotbollens fantastiska natur att ta hänsyn till. City tänjer ofta på gränserna för taktisk innovation och har under de senaste åren förvirrat de allra bästa, med inverterade ytterbackar och falska nior som en del av lexikonet. Dessa kreativa tillvägagångssätt är nu uppenbara i alla ligor och Pep har inte bara gjort City magiskt, han har också utvecklat den engelska fotbollen till det bättre.

Ovan
Guardiola lyfter upp det pris han helst av allt ville vinna under sin tid i City

"city har lurat de allra bästa under de senaste åren"

Bilder P. Shirley/Daily Express/Hulton Archive/Getty Images (Mercer huvud); Rawlinson/Mirrorpix/Getty Images (Mercer omklädningsrum); Chloe Knott - Danehouse/Getty Images (Guardiola huvud); Ian Walton - Pool/Getty Images (Guardiola utklipp), Craig Mercer/MB Media/Getty Image (pokal)

Bilder Shamil Tanna/FyraFyraTvå

Mars 2016 FyraFörrTwo.com

PEP

Han anses allmänt vara den mest innovativa tränaren i Europa, och under 2016 FyraFyraTvå  utforskade exakt vad Manchester City fans skulle kunna förvänta sig av Bayern  Münchens ökända perfektionist

Ord Andrew Murray

mars 2016

Han kräver total KONTROLL
Ifrågasätt aldrig Guardiolas auktoritet. Det här är en man som måste känna sig älskad, från styrelserummet till träningsplanen, om han ska kunna föra sin revolution till din fotbollsklubb.
Även om han kämpade med arbetsbördan att vara Barcelonas de facto talesman under den eldiga presidenten Joan Laporta, var Guardiolas stöd för mannen som gav honom hans stora tränargenombrott med B-laget oavbrutet. När Sandro Rosell ersatte Laporta i början av 2010 spelade den alienation som följde en betydande roll för att Pep lämnade Barça i slutet av 2011-12  för sitt sabbatsår i New York.
I Bayern slutade bråken mellan Guardiola och långtidsläkaren Hans-Wilhelm Muller-Wohlfahrt med att den senare avgick (efter 38 år i klubben) på grund av de fortsatta antydningarna om att han var ansvarig för Die Rotens frekventa skador.
Innan han fängslades för skatteflykt åt Bayerns före detta president Uli Hoeness lunch med Guardiola nästan varje dag, och de två utbytte historier över tallrikar med rostbratwurst. Även om Guardiola och Karl-Heinz Rummenigge, en bekräftad Pep-anhängare, ofta delar en kaffe, svalnade parets relation efter att verkställande direktören föreslog under turnén till Kina i juli 2015 att klubben skulle överleva utan sin ledare.
Med det sagt är Guardiola tillräckligt medveten för att inte göra om en hel trupp. Rykten florerade om att han ville göra sig av med bland andra Gerard Pique och Dani Alves under sin sista säsong i Barcelona. I slutändan.., föll han på sitt eget svärd.
Stöd honom, ge honom vad han vill ha, eller så lämnar Pep oss.

Han är taktiskt flexibel..

...och han förväntar sig detsamma av sina spelare. Varför är det så? För att Guardiola har förstått de mest komplexa taktiska instruktionerna sedan tonåren.
"Nu ska du spela som en falsk ytter", sa den tidigare chefen för La Masia, Oriol Tort, till 13-åringen när hans lag låg under med lag låg under med 1-0 i halvtid mot lilla Carmel - inte den lättaste idén för en mager central mittfältare att bearbeta. Guardiola gled dock in i det lediga utrymmet mellan mittcirkeln och sin kantspelare.
"Vi vann med 3-1 och jag rörde bollen mer på 15 minuter än under en hel halvlek", skrev han i sin utlånade självbiografi La Meva Gent, El Meu Futbol ("Mitt folk, min fotboll", bilden till höger) från 2001. "Bara genom att flytta mig två steg kunde jag radikalt ändra spelets rytm radikalt. Tort vet mer om fotboll än de som uppfann den."
Om en 13-åring kan göra det..

Kommunikation är nyckeln

Guardiola älskar helt enkelt att prata om fotboll. Det är en process som börjar första gången han träffar sina spelare, fortsätter under varje träningspass ("Han avbryter hela tiden för att korrigera och förklara exakt vad han vill ha från oss", minns Dani Alves från Peps första tid i Barcelona) och till och med sträcker sig till enskilda samtal varje dag. Berömmet är översvallande när det är välförtjänt.
Guardiola tillbringar vanligtvis två timmar per dag med att diskutera positionerna och detaljerna i vad han kräver av sina spelare. Jerome Boateng (nedan), som var helt självlärd som spelare, har varit den största förmånstagaren i Bayern München, där han har lagt till hjärnan till sin enorma mittbackskraft, medan Philipp Lahm fortfarande tillbringar 15 minuter efter varje träningspass med att prata i detalj om mittfältsspelet, med händerna som en suddighet av förklarande signaler. För mer instinktiva spelare som Franck Ribery är mindre mer.
"Pep ger dig inte bara order", säger Gerard Pique. "Han förklarar också varför."
Han känner sina spelare in i minsta detalj. han grät med ynglingen Pierre-Emile Hojbjerg när mittfältaren förlorade sin far i magcancer i april 2014. Han vill ha högst 20 spelare i en förstalagstrupp eftersom han hatar att berätta för någon att de inte har lyckats komma med i 18-mannatruppen på matchdagen.
Han varierar också vad han säger, inte genom någon slags psykologisk plan utan bara för att uttrycka exakt vad han känner inombords. "Hörni, ni är alla storheter", sa han till sina Barcelonaspelare inför 2010 års titelavgörande mot Villarreal, som kom två dagar efter förlusten i Champions League-semifinalen mot Jose Mourinhos Inter Milan. "Jag vill bara säga en sak till er. Om vi går ut och förlorar och ligan försvinner, så oroa er inte." De vann. 4-0.

Bild PA Images/Getty Images

HE Byggs runt en ledare

I Barcelona var det Sergio Busquets, ibland Xavi eller Andres Iniesta. I Bayern har Thiago Alcantara, Xabi Alonso och Philipp Lahm haft den rollen. Ivarje match väljer Guardiola sin avatar - den spelare vars uppgift är att hålla spelet igång, precis som han själv gjorde.
I sin självbiografi från 2001 skrev han: "[Den före detta Barça-bossen Johan] Cruyff brukade säga till mig att om jag blev fälld, var det mitt eget fel eftersom Jag hade hållit fast vid [bollen] för länge; jag var tvungen att släppa den mycket tidigare."
Men Guardiola kräver också vad han kallar "spelare med en paus". De kan hålla i bollen i en halv sekund längre än den genomsnittliga mittfältsklungan och lura motståndarna till ett positionsfel. Han gjorde det bättre än de flesta själv. "Jag försökte lura motståndarna att tro att jag skulle passa den brett igen", säger han i 2014 års Pep Konfidentielltmarti Perarnaus redogörelse för Guardiolas första säsong i Bayern, "och sedan - pang! - skulle jag splittra dem med en innerpassning till en anfallare."
Det var denna förståelse som låg bakom hans beslut att spela Lahm (höger) på mittfältet i stället för som vanligt som ytterback.
"Han är superintelligent", har Guardiola sagt om sin elegante lagkapten. "Han förstår spelet på ett briljant sätt, vet när han ska komma in eller hålla sig bred. Killen är helt jävla exceptionell."
Kort sagt, Lahm är hans organiserande mittfältare, den stödjepunkt som hela laget rör sig kring. Endast de mest intelligenta spelarna kan klara av den här svåra rollen, som kräver en spelare som gör allt som de båda mittfältarna gör - bollinnehav, positionering och uppfångande - i 4-2-3-1-uppställningen som Guardiola sällan använder eftersom den inte är tillräckligt offensiv.
När han verkligen vill ha total dominans över bollen väljer han sin tidigare Barcelona-protegé Thiago som dirigent, den spelare han krävde  eller ingenting ("eller ingen") när han tog över efter Jupp Heynckes 2013.
"Grunden finns där: att behålla bollinnehavet och spela ut bollen bakifrån", förklarar Thiago för FyraFyraTvå, och jämför Guardiolas två lag. "Naturligtvis är alla lag olika, men pep-lag kommer alltid att vara baserade på bollinnehav. det är hans mentalitet."

Busquets blev
Peps dirigent
i Barcelona

32 minuter

DEFENSIV STRUKTUR ÄR AV YTTERSTA VIKT
Peps filosofi med fritt flöde är kanske det som lockar den tillfällige betraktaren, men han ägnar fler träningspass åt defensiv organisation än något annat. Det märks: före vinteruppehållet 2015-16 hade Bayern bara släppt in 49 mål på 85 Bundesligamatcher sedan han kom och hållit nollan 50 gånger.
"Anfall är mer baserat på medfödd talang", sa han en gång. "Försvar handlar om det arbete man lägger ner. En defensiv strategi är absolut nödvändig om jag vill anfalla mycket."
Bayerns Javi Martinez har i princip fått lära sig att gå igen, efter att ha lämnat det manliga markeringssystemet som han kände till som mittback i Athletic för Guardiolas mer flytande zonsystem. I sex månader ekade träningsplanen på Sabener Strasse av rop (alltid på spanska) som "Javi, gå framåt!"; "Nej, inte nu, Javi!!!"; "Javi, titta på Dante!"
Ändå fungerade sessionerna. Martinez har nu förvandlats från ett prosaiskt mittfältsankare till en av Europas bästa försvarare, och han är avgörande för Peps plan.
"Vi har gjort så mycket taktiskt arbete", säger Martinez. "Han har visat mig 200 videor och lärt mig koncept: när jag ska gå ut med bollen, när jag ska markera, var jag ska positionera mig. Han har en idé och vet hur han ska lära ut den varje träningspass. Han är helt otrolig."
Det Guardiola framför allt vill ha är ett försvar som rör sig som en enhet - en fristående organism som kväver motståndarnas anfall genom att pressa högt. Om mittbacken pressar faller mittfältsledaren in bakom för att täcka upp; på samma sätt täcker yttern upp sin ytterback. I genomsnitt försvarar sig hans Bayern sju meter längre upp på planen än vad de gjorde under Heynckes. Det är ett proaktivt försvarsspel som bara kan uppnås genom religiös träning som inleds utan motstånd, för att först lära sig de nödvändiga rörelserna.
Men Guardiolas defensiva strategi slutar inte när hans lag har bollen. Genom att gradvis röra sig uppåt på planen, för att ge dirigenten fullt orkesterutrymme, vill Guardiola att hans lag ska genomföra 15 passningar. Teorin är att hans spelare behåller sin form samtidigt som de destabiliserar sina motståndare. Det är en defensiv taktik lika mycket som det är en övergång till anfall via gradvis strypning, för om det görs på ett effektivt sätt hindrar den jagande motståndaren från att kontra.
Vad han dock inte kan stå ut med är när de här 15 passningarna inte leder någonstans..

Det är inget nytt att Guardiolas intensitet diskuteras. Han ägnar nästan varje vaken timme åt att planera sina träningspass, komma på taktiska upplägg och studera potentiella värvningar och kommande motståndare. Det är bara genom att helt sätta sig in i hur hans lag kommer att spela och hur spelarna kommer att interagera på planen som han känner att han kan prestera sitt bästa.
Hans personliga assistent Manel Estiarte (se baksidan) kallar det för "lagen om 32 minuter". Det är den tidsperiod som Guardiola kan koppla bort fotbollen innan tankarna återvänder till det vackra spelet. Ibland måste han bli tillsagd att gå ut och äta eller gå hem för att leka med sina barn Maria, Marius och Valentina. Efter en halvtimme stänger han antingen in sig på sitt kontor eller så försvinner tankarna.
Estiarte redogör för sin lag i Pep Konfidentielltoch säger "Han börjar stirra i taket, och även om han nickar som om han lyssnar  som om han lyssnar, tänker han förmodligen på motståndarens vänsterback."

"Okej, Javi, låt oss bara
gå igenom det här
199 gånger till"

"Pep has en idea and knows hur man teach det in varje sessionn. Han är introvärdig"

HAN HATAR TIKI-TAKA

Ja, det är sant. Det koncept som är mest förknippat med hans plan är den före detta Barcelonatränarens största problem.
"Tiki-taka är en massa skit - en påhittad term", har han ofta upprepat om den ursprungligen nedsättande frasen som först myntades av experten Javier Clemente efter att ha sett Spaniens sterila possessionspel mot Tunisien i VM 2006. "Det betyder att man passar bollen för passningens skull, utan något egentligt mål eller aggression - ingenting. Jag tänker inte låta mina briljanta spelare falla för allt det där skräpet."
Många försöker efterlikna Peps stil, men ser bollinnehav som ett mål i sig. En anfallsfilosofi som bygger på ständig rörelse och frihet förvandlas till ett passivt hopp om att nå motståndarnas straffområde. Lag kopierar det, men dåligt, och uppskattar inte de timmar av arbete som har gått till att skapa utrymme för att attackera.
I Barcelona var Guardiolas strategi väl förankrad sedan länge. När han nu kommer till engelsk fotboll måste han anpassa sig till sina nya spelare och coacha dem konstant under de första sex månaderna för att de fullt ut ska förstå systemets komplexitet, på samma sätt som han gjorde i Bayern. Maximal intensitet krävs hela tiden, eftersom Guardiola anser att det är det enda sättet att träna sina spelares muskler i de fotbollsspecifika rörelser som definierar hans offensiva uppdrag.
Hörnstenen är rondo  (Diagram A till höger), en gris-i-midjan-övning som inleder varje träningspass. bollen flyger runt i hög hastighet, vilket bidrar till att skärpa tekniken i trånga utrymmen, och målet är att nå 30 touch, varvid de åtta spelarna räknar högt under tiden. Om man tappar bollen åker man in i mitten som straff.
En variant på rondo lägger till ett extra element. Övningen är 4v4 med ytterligare tre "neutrala" spelare som spelar för den sida som har bollinnehavet, vilket gör spelet effektivt 7v4 (B, höger). Avgörande är dock att så snart bollinnehavet vänds kan det lag som förlorade bollen omedelbart kontra för att vinna tillbaka den. Effekten är tvåfaldig: det visar hur viktigt det är att vara beredd på en motpress efter att ha förlorat bollen, och laget med bollen lär sig hur de ska positionera sig och skapa utrymme.
"Hemligheten är att överbelasta en sida av planen så att motståndaren måste luta sitt eget försvar för att klara av det", säger Guardiola i Pep konfidentiellt. "När du har gjort det attackerar vi och gör mål från den andra sidan. Det är därför du måste passa bollen med en tydlig intention. Locka in motståndaren och sedan slå till med ett slag."
Men för att nå dit måste spelarna utveckla sin kondition. Dubbla träningspass under försäsongen var normen i Bayern - i början av oktober 2013-14, Peps första säsong i klubben, hade Die Roten genomfört 100 pass - och allt sker med en boll. Att bara springa är meningslöst.
"Vi tränar med maximal intensitet", har han sagt. "Till och med rondos: det är med 100 procents ansträngning eller så gör man dem inte alls. Om spelarna inte gillar dem är de välkomna att springa i bergen, men i så fall kommer vi aldrig att nå vår potential."
Cirkelträning med fystränaren Lorenzo Buenaventura är ett stående inslag under den första tiden. Lektionsplanerna från Guardiolas titelvinnande säsong 2007-08 som Barça B-tränare finns tillgängliga online. Komplexiteten i de 40 minuter långa rundorna är häpnadsväckande, pilarna flyger överallt - hopp över hinder, in och ut ur koner, följt av skott mot mål.
"Det har varit svårt", minns Lahm i slutet av Guardiolas första säsong i Bayern. "Men det var också nödvändigt efter att vi hade vunnit allt. Pep ville lära oss något nytt."
Veckorna efter att Guardiola kom till klubben gjorde hans Bayern mål efter en anmärkningsvärd 94-passning mot Manchester City i Champions League. Premier League-försvar, ni har blivit varnade.

A

Guardiola pratar taktik
taktik i Bayern

B

PEP:s ENTOURAGE

När de kom samman i Barcelona, Guardiolas nuetablerade team följde honom till Bayern

Domenec Torrent
Assisterande tränare
Torrent har varit i Guardiolas lag sedan 2007 och har utvecklats från scouting för Barcelona B till att till att bli assisterande tränare i Bayern München. Torrent stannade i den katalanska huvudstaden ett år längre än Guardiola, som så småningom övertalade honom att flytta till Tyskland som hans närmaste man.
Torrent, som aldrig var utan en iPad på bänken, anses ha övertygat Guardiola om att spela tidigare philipp Lahm som central mittfältare för första gången för första gången i en officiell match (UEFA Super Cup 2013 mot Chelsea).
"Alla bitar föll på plats med det beslutet", sa Guardiola senare. "Om vi vinner något så är det för att  på grund av det."

Manel Estiarte
Personlig assistent
En av de finaste vatten polo  spelare genom tiderna (han är känd som  sportens Maradona), Estiarte träffade Guardiola under Olympiaden i Barcelona 1992cs och de har varit fvänner ända sedan dess. Han var chef för externa relationer på Barça, och gick med i Bayern München som Peps personliga assistent.
Före straffläggningen i UEFA Super Cup 2013 använde Guardiola Estiartes vattenpolo vattenpolo för att inspirera till seger över Jose Mourinhos Chelsea. "Han är den bästa straffskytten- straffskytten i världen", säger Pep till sina spelare. "Jag har lärt mig två saker  från Manel: ändra dig inte och och tro att du kommer att göra göra mål."  Nej Bayern spelare missade.

Lorenzo Buenaventura
Fitness-tränare
Utan Buenaventuras övningar på träningsplanen skulle Guardiolas coachning modell skulle falla sönder.
Buenaventura är en lärjunge till Paco Seirul-lo, träningscoach för Johan Cruyffs Barcelona, som undervisade Guardiola i slutet av '80soch han delar passionerat Bayerns  chefens tro att all träning  övningar måste genomföras med  en boll, med maximal intensitet, i  deras oupphörliga attackmodell ska fungera korrekt.
Kort sagt, Buenaventura är den  hjärnan bakom träningen - som på många sätt, gör honom hjärnan bakom hela Guardiola bakrum operation.

Carles Planchart
Chef för analysavdelningen
Planchart arrived i München samtidigt som Torrentoch gav bundesliga-mästarna med bayerns spelmönster från läktaren till Torrents iPad. Guardiola, Torrent och Planchart tar sedan med sig detta till lagsamtalet i halvtid.
Men det iär hans kriminaltekniska dokument om kommande motståndare som Guardiola uppskattar mest. Planchart och hans team arbetar ofta två veckor före honom själv och går igenom motståndarnas sex senaste matcher, med 50-60 små drag som gerytterligare detaljerl.
Plancharts arbete ärtillgängligt  dagen efter föregående spel  och former träning för  följande vecka.

HAN ÄR EN TAKTISK INNOVATÖR
Guardiola är snabb med att avfärda formationer som "meningslösa" och, delvis som en förklaring till flytande och flexibla sätt som han ändrar ett lags struktur.
Efter en noggrann analys inför en match - Guardiola tittar på motståndarnas sex senaste matcher plus riktade höjdpunkter - får han ett "Eureka-ögonblick" som utkristalliserar hur hans lag ska vinna. "Det är då mitt jobb blir verkligt meningsfullt", har han sagt.
Att använda Messi som falsk nia för bara andra gången, i Clasico i maj 2009, är hans mest kända innovation. Kvällen före matchen kallade han Messi till sitt kontor på Camp Nou kl. 22.30 för att visa loppan exakt vilka ytor han kunde utnyttja.
Guardiolas användning av en trebackslinje härrör från hans önskan att uppnå numerär överlägsenhet. I Barça förde Pique fram bollen bakifrån för att sudda ut gränserna mellan försvar och mittfält, i Bayern är det Jerome Boateng.
"Jag är ingen innovatör", har Guardiola sagt. "Jag är en idétjuv." det är sant att inflytandet från Cruyffs Barcelona och Louis van Gaals Ajax är obestridligt, men få har modet att använda så radikala radikala koncept i stora spel.

"Jag vet vad det står i din
skjorta säger, men du är
en falsk nia nu"

INRE  äR hans nyckelspelare
Oavsett om det handlar om Barcelonas 4-3-3 som vunnit Champions League två gånger eller Bayerns utveckling på ett tema, finns det en konstant i Guardiolas arsenal: behovet av att leverera bollen till sina bästa spelare, i så mycket utrymme som möjligt, i innerkanalerna.
I Katalonien var det Xavi och Iniesta. I Bayern är det Arjen Robben och Franck Ribery. De två förstnämnda är klassiska spanska interiorescentrala mittfältare som opererar i kanalen mellan ytterbackar och mittbackar och laddar Messi-kulorna. Robben och Ribery är däremot yttrar, som skär inåt för att ockupera det inre rummet. I Tyskland kallar de det halbraumeller "halvytor".
För att uppnå detta har Guardiola en träningsplan som är uppmärkt mycket specifikt för träningsmatcher (se höger): fem vertikala och fyra tvärgående sektioner, varav två är indelade i breda områden. De två inre kanalerna (skuggade ljusblått) är där han vill ha sina bästa spelare i possession eftersom de faller mellan alla linjer i motståndarens defensiva struktur.
Det här är inte bara riktlinjer eller ideala scenarier. Det finns regler: inte mer än tre spelare i varje horisontell zon; inte mer än två spelare i varje vertikal zon. Om till exempel Ribery skär in från vänsterkanten ska vänsterbacken David Alaba överlappa (nedan). För att täcka Alaba bör en central mittfältare falla till vänster. Om en regel bryts på träning ingriper Guardiola, eftersom det innebär att hans viktigaste spelare inte får utrymme.
"Det här händer varje jävla match!" skrek han under  träningspass i Doha 2014, vars YouTube-video blev viral som blev viral. Du skulle inte gilla Pep när han är arg.

" Han är ofta en sarkastisk skämtare"

Möt Marti Perarnau, författaren som kom nära och personligt med Pep i Bayern

Yu har tillbringat mer tid med Guardiola än någon annan  utanför hans närmaste krets. Hur är han?
Det är väldigt lite som är speciellt med honom. Han är bara väldigt normal och anspråkslös. Som tränare är han väldigt känd, och en del av det man ser offentligt är för att skydda sig själv och sin familj. Uppfattningen är att eftersom han är en så bra tränare måste det vara något annorlunda med honom, men det är inte riktigt fallet. Han är mycket ödmjuk och tar alltid itu med problem på ett personligt sätt. Den speciella kvalitet han har är hur han tolkar fotboll - han förstår den som ingen annan.
Slutar han någonsin att tänka på sporten?
Det gör han, men majoriteten av hans dagliga liv ägnas åt fotboll. Han är besatt i den meningen att han ständigt tillämpar teorier och saker han läser på fotbollen för att bli bättre. Hans mentalitet är att lära sig. Han gillar att lära sig nya saker. Det var därför han åkte från Barcelona till New York, till München och därefter till England. Han skämtar om att han bara vill se restaurangerna, men allt är för att lära sig. Han träffar nya människor, lär sig om nya kulturer och hur han sedan kan införliva dessa kulturer i sin coachning. Det var därför han åkte till koncentrationslägret i Dachau. Det kommer att vara samma sak i England också. Han är en bättre tränare nu än innan han åkte till Tyskland för att arbeta på grund av det.
Hur hanterar han nederlag?
De påverkar honom mer än andra tränare, eftersom han så sällan förlorar matcher. Han gav sig själv skulden för förlusten i Champions League-semifinalen mot Real Madrid 2014. Det gjorde verkligen ont - det tog honom flera dagar att komma över det. Han är alltid med sina tränare och analyserar "varför?". Han försöker att inte bli för upprymd av segrar och inte heller för nedstämd efter tuffa nederlag. Det finns ingen depression där.
Vad iär hans sinne för humor? Har han någon?
Han är en riktig joker med sina spelare. I början förstod de inte hans sätt att vara i Bayern. Han kan vara ganska sarkastisk och de trodde att han menade allvar. Han knackar alltid spelarna på rumpan eller ger dem en lekfull smäll på huvudet. Det chockade dem lite. pep är väldigt taktil, med kramar och till och med kyssar. Han är väldigt latinsk i det avseendet.
Kommer pressen att vara ett problem?
Han ger inga enskilda intervjuer, förutom de som är obligatoriska för rättighetsinnehavarna, men du kan fråga honom vad som helst på en presskonferens. Delar av den tyska pressen var inte så förtjusta i honom, men så är livet. Du har fyra chanser att prata med honom - före och efter matcherna, förutsatt att det är två per vecka - och han kommer att prata utan gränser. Han älskar att prata om fotboll, om sin filosofi och om sitt lag.
Hur var ditt år när du bodde så så nära honom?
Jag kände honom inte före München. Det var fantastiskt att vara så nära en så briljant tränare som lärde ett lag ett helt nytt sätt. De är mästare på det nu. Jag tvivlade i början, men Lahm, Robben och Ribery vill lära sig. att försöka förstå vad Pep försöker göra var inte lätt för dem - föreställ er hur det var för mig!

PEP
GUARDIOLA

PEP GUARDIOLA

Näringslära är en allvarlig sak

DEN TREDJE MANNEN ÄR AVGÖRANDE

För att vara en elitfotbollsspelare måste du äta som en. Knappast revolutionerande, men när Guardiola såg bakverk och tårtor dukas upp för laget under sin första försäsong i Bayern kallade han till sig en nutritionist.
Att äta den måltid som serveras i spelarloungen är obligatoriskt. När bara fyra spelare gjorde det efter en Bundesligamatch mot Nürnberg i augusti 2013 spottade Guardiola på sin trupp: "Jag tänker inte fråga igen. Ni måste äta inom en timme efter matchen och eftersom ni alla är proffs som spelar på högsta nivå litar jag på att ni gör det från och med nu."

Det andra sättet Guardiola ger utrymme för sina interiores är genom att bibehålla bredden. Om spelet utvecklas längs högerkanten måste den motsatta kantspelaren hålla sig nära den vänstra sidlinjen för att undvika att det centrala mittfältet blir överbefolkat och att Iniesta, Robben eller Ribery inte får utrymme att spela.
"Killar som ska spela till höger får inte gå över till vänster, och till vänster får du inte gå över till höger", berättade den tidigare Barcelona-anfallaren Thierry Henry (nedan) nyligen på Sky Sports Monday Night Football.
Det är vad Guardiola kallar "den tredje mannen" och är en förlängning av en rondo variation för att undkomma motpress - vänta på ögonblicket för att byta spelet till motsatt vinge och ändra referenspunkten för attacken. Det är därför Xabi Alonso, med sina många passningar, har blivit så viktig för Bayerns system, oavsett om han spelar i försvaret eller i sin naturliga roll som mittback.
Det är ett system som Pep lärde sig som en del av Cruyffs Dream Team. I sin självbiografi beskriver Guardiola spelet som  pels extrems i amb els extrems", en underbar katalansk fras som betyder "på gränsen och med vingarna".
Det finns dock utrymme för improvisation. Väl i den sista tredjedelen får Guardiolas spelare total frihet att röra sig som de vill för att göra mål. Messi kan söka utrymme. Detsamma gäller Thomas Muller, den där "rymdforskaren", eller Robert Lewandowski. Henry tillade: "Han brukade säga: 'Mitt jobb är att ta dig till den sista tredjedelen; ditt jobb är att avsluta den'. Den sista tredjedelen var frihet för oss. Men om du inte gör vad han ber dig att göra kommer du att få problem. När Pep har en plan, respektera hans plan."
Fransmannen vet detta av erfarenhet. År 2008 var Henry frustrerad över att han inte rörde bollen särskilt mycket under den första halvleken av 5-2-segern i Champions League i Portugal mot Sporting och lämnade sin vänsterkant för att leta efter den.
"Jag kunde höra att han var upprörd på sidan, men jag gick ändå dit - jag brydde mig inte", erkände Henry. "Jag gjorde ett mål och i halvtid tog han mig av mig." Varje spelare har ett jobb och Peps instruktioner måste följas. Till punkt och pricka.

DÄR'FINNS INGET UTRYMME FÖR ROMANTIK

Man ska aldrig förväxla Pep Guardiola med en estet som bara ser till stil och substans. Föga förvånande för någon som har vunnit 19 troféer under sju och en halv säsong som tränare i den högsta ligan vill han vinna.
I centrum för allt står dock önskan att vinna med stil. I slutändan valde Guardiola Bayern som sin nästa klubb efter Barcelona - dit han en dag vill återvända för att leda La Masia - eftersom han ville bevisa att han kunde gå vidare med den "perfektion" som den tidigare tränaren Jupp Heynckes hade lämnat efter sig. Innan han kom till Bayern gjorde han research om alla Bundesligaklubbar för att förstå hur de kontrade, men alla timmar han tillbringade med att studera videor, prata med sina spelare och analysera varje detalj är meningslösa om han inte vinner.
Thiago håller med. "Det är en bra mix: man vet hur han vill att man ska spela och hur man ska kombinera det med sina egna kvaliteter. Det är så bra resultat följer.
Spelarna kommer till slut att bli dränerade av Pep. Han är så intensiv, han kommer att trötta ut oss."

Du måste köpa inTO PEP

Han är en risktagare
Guardiolas tro på sina egna idéer, hur välgrundade de än är, kan vara hans största fall.
När Guardiola införde 3-4-3 i Barcelona 2011-12, med blandade resultat, ville han utmana ett lag som redan hade vunnit allt. Los Cules var inte bekanta med systemet och förlorade ligan mot Mourinhos Real Madrid och åkte ur Champions League mot Chelsea i kvartsfinalen.
När han ställs inför två möjliga alternativ väljer han alltid det mer offensiva ("Pep dör hellre när han går framåt än håller sig vid liv när han försvarar sig", sa Thierry Henry en gång om sin tidigare tränare). Det finns mycket att beundra i detta. Men i Bayerns största matcher under de senaste två och en halv säsongerna gick tränarens mästerplan rejält snett.
Först var det semifinalen i Champions League 2014. Efter att ha legat under med 1-0 i den första matchen gav ett 4-2-3-1-format Bayern upp bollinnehavet på mittfältet till förmån för fyra anfallare (Robben, Ribery och Thomas Müller högt upp med Mandzukic som centerforward) och förlorade med 4-0 hemma mot Real Madrid.
Tolv månader senare ifrågasattes Guardiolas djärvhet igen när han valde en trebackslinje (Boateng, Rafinha, Medhi Benatia) för att möta Barcelonas fruktade anfallstrio Messi, Neymar och Luis Suarez. "Pep Guardiola är förmodligen den enda tränaren i fotbollsvärlden som skulle göra det här borta på Camp Nou", säger kommentatorn Gary Neville. "Alla andra skulle tänka: 'Hur kan vi dubbla upp dem, eller skydda, eller skärma av?'"
Efter 20 minuter av Barças spärreld var han tvungen att byta till en fyrbackslinje. Bayern förlorade med 3-0 och matchen var i praktiken över. Så ofta fungerar risk-belöning fotbollsarbete, han blir möjligen för smart för sitt eget bästa. Detta skulle se honom komma fast i premier League-ugnen.

Han är besatt av rutiner
Ingenting lämnas åt slumpen. samma sedan länge etablerade process följs religiöst inför varje match. Dessa förberedelser lugnar den 44-årige tränarens nerver inför matchen.
Två dagar före varje match analyserar Guardiola och hans assistent data och videor om de kommande motståndarna och stänger in sig på sina respektive kontor på träningsanläggningen så att deras tankar inte förorenas av varandra. Guardiola planerar sedan. Ensam. I timmar.
Det finns tre lagsamtal före match. Det första, på träningen dagen före matchen, kommer att beskriva resultaten av videoanalysen, och sessionen som följer kommer att fokusera på hur de ska bemötas. Det andra, på matchdagens morgon, handlar om defensiva och offensiva fasta situationer. Slutligen, två timmar före avspark, kommer Guardiolas fokus helt och hållet på anfallsstrategi och motivation.
Kanske förvånande nog går han aldrig in i lagets omklädningsrum före matchen, eftersom han anser att det är spelarnas domän.
Det finns en rutin i hans liv under matchen också, alla handsignaler och uppmuntrande rop medan analyschefen Planchart på läktaren skickar bilder av specifika rörelser till Torrents iPad på bänken. Halvtid är det enda tillfälle då Guardiola går in i omklädningsrummet före eller under matchen.
Efter matchen är han som mest avslappnad. Han är pratsam, vänlig och vandrar runt i spelargången och pratar om vad han just har sett med alla som vill lyssna. Han har varit känd, när adrenalinet lämnar hans system, att stjäla en och annan bit mat från sina spelares tallrikar, innan han frossar i sig själv senare. Sedan är det tillbaka till träningsplanen och mer förberedelser.

Det talas mycket om Peps Barça-bollstil stil, men han har tydligt anpassat sig till Bayerns styrkor på kanten och uppmuntrar till crossbollar för Robben och Ribery. "Jag är inte någon slags taliban, jag är inte helt oflexibel", säger han i Pep konfidentiellt. "Jag är glad över att utvecklas. Men be mig inte att göra något som jag inte tror på." Och om du inte gör det han tror på kommer du att få se dig avskedad.
Guardiola kommer inte att böja sig baklänges för en spelare som inte anpassar sig till hans krav på samma sätt som Pep anpassar sig för laget. javi Martinez har utvecklats till stor effekt; dito kapten Lahm och stjärnan Ribery. "Jag älskar dig, Pep", sa den franske yttern till honom 2014. "Jag är bara en gatubarn, men du kommer alltid att finnas i mitt hjärta."
Ändå kämpar han med att hantera spelare med en unik personlighet. Samuel Eto'o, Zlatan Ibrahimovic och Mario Mandzukic har alla bara klarat en säsong under Guardiola. Den sistnämndes tjurighet när han inte fick vara med i laget var något som särskilt irriterade honom. Det är ingen tillfällighet att dessa tre är drivna mittfältare med mer än en gnutta ego, som definierar sig själva genom mål.
"Guardiola gjorde mig besviken eftersom han inte behandlade mig med respekt; det var dubbelt så bra när Jupp Heynckes var där", säger Mandzukic, som anslöt till Atletico Madrid i slutet av spanjorens första säsong på Allianz Arena. Eto'o och Ibra har också nämnt bristen på respekt.
Guardiolas preferens för en falsk nia kanske inte hjälper, men Robert Lewandowskis 48 mål på sina första 75 Bayern-matcher är ett bevis på att om du är villig att anpassa dig kommer Pep att ändra sin taktik åt dig.
Samma dag som Douglas Costa anlände till Bayern från Shakhtar Donetsk frågade hans nya tränare honom: "Är du redo att öppna ditt sinne och lära dig hur man spelar fotboll?" Brasilianaren, som ofta användes på den ovana vänsterkanten, hade gjort fem mål och ytterligare 12 assist fram till vinteruppehållet. Han hade lärt sig bra. Man undrar om Premier League-stjärnorna, som är vana att prioritera fysik framför taktisk behärskning, kommer att kunna följa efter.

Han är SIN EGEN STÖRSTA KRITIKER

"Pep kommer aldrig att bli nöjd", sa hans mittfältsmetronom Thiago en gång. "Han kommer aldrig att njuta av fotboll eftersom han alltid letar efter vad som har gått fel för att kunna rätta till det. Pep är aldrig lycklig. Han är en perfektionist."
Kanske är det för att förluster är något som händer så sällan för Guardiola, men ingenstans faller nederlagets tyngd tyngre än på hans egna axlar.
Förlusten med 4-0 mot Real är det han ångrar mest inom fotbollen, eftersom han ändrade sig från att använda en trebackslinje som skulle göra dem kapabla att överbelasta Los Blancos mittfält till en fyrbackslinje som var isolerad.
Var så säker, i Premier League kommer kritikerna att komma. Engelsk fotboll tenderar att ha en inneboende misstro mot det nya. Men de kommer inte att vara mer kritiska än Pep är mot sig själv.
Det är produkten av de timmar av planering som kom innan. Om du är lika besatt av fotboll som Pep är, skulle du vara likadan. "Allt jag gör är att titta på bilderna av våra motståndare", säger han säger han, "och försöker sedan komma på hur vi ska krossa dem."

VI GÖR SAKER ANNORLUNDA HÄR
Pep må ha erövrat allt i Spanien och Tyskland så här långt, men engelsk fotboll innebär några unika utmaningar
"Fotboll, fotboll, fotboll"
Det tog bara tre månader för Jürgen Klopp att förstå vad det engelska spelet handlar om: fotboll, och massor av den. Inte ens en så väl förberedd manager som tysken förstod att det är omspel i FA-cupen och två matcher i ligacupens semifinal. Guardiola kommer att tillbringa mer tid vid sidan av planen än någonsin tidigare.
Allt sitter i huvudet
Guardiola, möt Pardiola. Premier League må ha förlorat Alex Ferguson och Jose Mourinho (för tillfället), men det råder ingen brist på mästare i tankespel, från Sam Allardyce till Alan Pardew. Låt dig inte dras in, Pep - det är vad de vill.
Akta dig för media
Louis van Gaal är hur erfaren som helst, men han lät ändå de engelska medierna komma åt honom, till och med till den grad att han stormade ut från en presskonferens. pep, som var en manager som ville ha mer avskildhet på träningsanläggningarna i Barcelona och Bayern, och som inte ger intervjuer på tu man hand, kanske upptäcker att det inte finns någonstans att gömma sig i Premier Leagues guldfiskskål.
En vinter av missnöje
Förutom Israel har alla UEFA-länder utanför Storbritannien ett vinteruppehåll, och det är något som Guardiola kommer att vara van vid från sin tid i Spanien (där de har uppehåll i två veckor) och Tyskland (fyra). Ledsen, señor, men Leicester är inte alls som Qatar.
Det finns inga lätta matcher, Jeff
Klichén har fått en pånyttfödelse  den här säsongen, med ett nytt TV-avtal som ger Premier Leagues mindre klubbar budgetar som bara kan jämföras med de största lagen på Europas fastland. "Efter att vi slog Arsenal,  Liverpool och Man City på bortaplan förväntar sig folk att vi ska  slå Norwich med 6-0", förklarade West Ham-bossen Slaven Bilic  i september. "Det händer inte på det sättet." Det gör det verkligen inte - de spelade oavgjort 2-2.  Det finns mycket färre piskpojkar i England än i Spanien  och Tyskland.
Stoke på en blöt och blåsig tisdag
Det var Andy Gray som föreslog att hur bra Guardiolas Barça än var så skulle de få det svårt en blöt och blåsig kväll i Potteries. Stoke kanske genomgår en imageförändring, men ett besök på Premier Leagues kallaste och näst bullrigaste arena (enligt en studie förra säsongen) är fortfarande ett eldprov för ett lags titelmeriter. Kan Pep klara det?

Den morninsom jag vaknade upp ennoch tittade         ut ur min vråndow, hade jag denna tanke:

Jag skang att göra    någotng stort

I maj 2019avslutade Vincent Kompany sitt 11-åriga samarbete med Manchester City genom att göra ett fantastiskt segermål mot Leicester och därmed säkra Premier League-titeln för sin älskade klubb. I sin egen ord delar han allt om den kvällen, jakten på Liverpool och ignorerar İlkay Gündoğan...

Intervju med Leo Moynihan

vincent KOMPAnY

JAnÅR 2020

Bilder PA Bilder

L

ets start med eufori: tögonblicket då målet görs. Jag ska inte säga att jag visste att den var inne så fort jag slog den...som.. den sortens prat är för framåt. Ben det kändes bra. En ren träff. Men.., med min framgång rekord när det gäller att skjuta, är ingenting garanterat - jag var tvungen att vänta på att bollen skulle träffae nätet. Och sen då? Och sedan.. blir allting blir suddigt. Galna känslor, ren glädje, total lättnad, och innan jag vet ordet av har jag'är jag på botten av en himmel-himmelblå hög med lagkamrater. Det är ett fantastiskt ögonblick. Det är det bästa ögonblicket. Det är Premier League titeln är ett steg närmare - så nära nu - och det är det viktigaste. Ben ingen av spelarna ovanför mig vet att det här kommer att bli min sista match på Etihad Etihad Stadium.

Värmen från den majkvällen kommer aldrig att lämna mig. Men i januari, efter att vi hade förlorat mot Newcastle en kall, snöig kväll i nordöstra England, verkade det som om alla förhoppningar om att Manchester City skulle behålla Premier League-titeln hade försvunnit. Det var i alla fall vad experterna sa.
Strax efter 2-1-förlusten kallade Pep Guardiola till ett möte. "Tror ni att vi fortfarande kan vinna titeln?" frågade han oss. "Tror ni att det fortfarande finns..." Innan han hann avsluta sin mening skrek jag: "Självklart kan vi göra det! Jag sa det inte för effektens skull; jag spelade inte bara rollen som den brösttonande kaptenen. Jag hade varit en del av tre tidigare Premier Premier League-vinnande lag och jag förstod hur det fungerade; jag förstod att det fanns för mycket fotboll att spela och för mycket press på våra rivaler för att vi bara skulle kunna vifta med den vita flaggan.
Många av mina lagkamrater och jag kunde berätta om hur det kändes när vi vann vår första titel. År 2012 var det som fungerade till vår fördel att vi aldrig hade ledningen för länge och jag visste att Liverpool skulle vara under stor press. En ledning i toppen gör att pressen byggs upp, särskilt när du hanterar den för första gången. Du säger till dig själv och allmänheten att du kommer att bete dig på ett visst sätt - du kommer att göra det här rätt, du kommer att göra det där rätt - men verkligheten är så annorlunda och så svår.
När man har vunnit det en gång blir det lättare nästa gång. Men med  pressen på Liverpool att uppnå det som de så desperat ville, Tror jag att det var en liten fördel för laget som jagade dem. Konsensus efter mötet var alltså att vi hade gått igenom en dålig period men att vi kunde vända på det när som helst. Sättet vi gjorde det på sedan överträffade dock alla våra förväntningar.
Det som följde var en tävling av högsta kvalitet. Liverpool spelade oavgjort i några matcher för att släppa in oss igen, men den inmarschen? För båda lagen att fortsätta vinna och vinna var exceptionellt. Det talades mycket om laget som spelade tvåa, och ja, man vill hellre spela och vinna först, än att sätta press på din rival. Över till dig... Men när vi spelade tvåa fanns det en extra press och vi klarade det så bra. Det kan till och med ha tagit fram det bästa ur oss, för vår erfarenhet och kvalitet kom fram.
Jag hade sett en hel del av mitt lags kvalitet från sidlinjen det året. jag inledde säsongen med några småskador, men även när jag var i form fick jag börja på bänken. Det var nytt för mig. Det gav mig tid att tänka.
Jag hade börjat fundera på min framtid, och under säsongens gång  blev det klart för mig att det skulle bli min sista i den klubb som jag hade blivit förälskat mig i. Jag var desperat efter att få spela, men eftersom det inte alltid gick Började jag tänka på olika scenarier. Jag var med Fabian Delph, som också tillbringade tid på sidlinjen, och jag sa till honom att, på ett eller annat eller annat sätt skulle jag bli stark till slutet av säsongen  Jag skulle ha en meningsfull inverkan på laget och säsongen; och jag skulle lyfta pokaler. Det var vad jag verkligen trodde på.
Jag har haft turen att alltid ha spelat när jag har varit i form, men det här var lite annorlunda. Det som har irriterat mig genom åren är att spelare som inte spelar blir tjuriga och negativa. Fotboll är svårt nog utan att den energin kväver ett omklädningsrum.
Jag försökte lägga mina känslor åt sidan och vara extra positiv, att påverka laget på det sättet. Jag ville inte sätta fel sorts press på mina press på mina lagkamrater, för det är vad negativitet kan göra. Så när jag inte spelade fokuserade jag bara på det positiva, och jag tror att det spelade en viktig roll. Många av samtalen på bänken var med Fabian, men också Riyad Mahrez. Jag märkte att han var frustrerad, men jag sa till honom att om han började gnälla över sin situation så skulle det aldrig hända något för honom. Jag sa åt honom att visualisera ett ögonblick, och att det ögonblicket kunde definiera hela hans säsong. Det var svårt för honom, men jag visste att hans chans skulle komma.
I slutändan tror jag att det var truppens talang, djup och attityd som som gjorde att vi vann Premier League-titeln. Varje vecka var snacket: klarar vi oss utan Fernandinho? Klarar vi oss utan Kevin De Bruyne? Klarar vi oss utan Kompany? Vi drabbades av fler skador än någon kan minnas, men som kollektiv besvarade vi alltid dessa frågor.
I hjärtat av försvaret förändrades saker och ting hela tiden. En vecka var det John Stones och jag, sedan var det Stones och Nicolas Otamendi, eller Aymeric Laporte och Otamendi. Det spelade dock ingen roll, och det var styrkan i Manchester City. Alla lag som konkurrerade med oss hade ett stort problem: att förlora en nyckelspelare i ett nyckelområde och de skulle kämpa, men City - särskilt förra säsongen - vek inte ner sig.
Vi hade också en intensiv tävlingsanda, och det kommer från tränaren. När man jagar ett lag i botten behöver man det. Och medan vi alla vet att Pep är en lysande fotbollsman och en exceptionell taktiker, vad som är är det lika viktigt att han är en sådan tävlingsmänniska. Som grupp var vi så drivna av honom att vi kunde studsa tillbaka från svackan över jul och förlusten mot Newcastle.
Det fanns ingen marginal för misstag. Att vinna varje match, och att måste att vinna varje match från januari, är något riktigt speciellt. Liverpool var så bra. De är så bra. Det är inte en historisk rivalitet som den med United, men det är en modern rivalitet. Det handlar om två klubbar; två uppsättningar spelare. De vet att för att vinna saker måste den andra klubben besegras, och för att det ska hända måste du vara på ditt allra bästa.
Det finns en ömsesidig respekt där. Jag tittar på Liverpool och ser ett lag nära perfektion. Jag har så mycket respekt för dem - för klubben, dess historia och managern - men jag ska säga dig en sak: jag vill slå dem mer än någon annan. För att göra det finns det inget utrymme för misstag.
Om du vill göra bra ifrån dig mot Liverpool är det bara extrema åtgärder som ge dig ett bra resultat. Om du är extremt välorganiserad defensivt och väljer att spela med en mer negativ inställning, då är jag säker på att den rena kraften och beslutsamheten hos en så bra sida kan vinna dem matchen. Det var vad vi gjorde på Anfield tidigare under säsongen, även om i slutändan hade vi otur att inte lämna med tre poäng efter att Mahrez missade en sen straff.
Om du går ner i andra änden och försöker matcha dem i intensitet, energi och fysik i en öppen match, kan du uppnå bra saker igen. Det som är säkert är att du inte kan fastna någonstans däremellan. På Anfield var vi extremt försiktiga, men hemma var vi tvungna att vinna och var därför extremt offensiva. Vi hade en plan och vi jobbade med den.
Men så snart man börjar spela spelar planerna mindre och mindre roll. Det handlar om önskan. Trots allt prat, alla möten och alla analyserade videor, så handlar matcher som vår 2-1-seger mot Liverpool på Etihad om vilja. Jag kommer aldrig att glömma Fernandinhos utmaning under de första fem minuterna. Och sedan gjorde Bernardo Silva en tackling och tonen var satt. Den viljan, den hungern från spelare - vissa som är vana vid att utmana, andra mindre vana - avgjorde matchen för oss.
Vilja, talang och lite tur - allt behövs om man ska vinna en titel. Vi hade lite av det sistnämnda mot Spurs i april, när de pressade oss och kunde ha fått 1-1, men vår förmåga att övervinna svåra situationer var svåra situationer var nyckeln.
Burnley borta - vår tredje näst sista match - skulle alltid bli besvärligt. Den matchen var allt vi förväntade oss. De lämnade gräset lite längre och det kändes som om det var torrt, inte vattnat. Vi gillar att flytta bollen bollen från sida till sida, och på en plan i det skicket förlorar man lite av fart. Men man måste fortsätta och vi hade några chanser, men det blev det blev väldigt svårt. I halvtid höll vi oss alla lugna. Vi pratade om att bara bli bättre. Så enkelt är det. Attackera med mer övertygelse. Det gjorde vi, och Sergio Agüero gav oss till slut målet. Jag tror att det var efter den segern - och jag skulle inte ha gjort en stor sak av det - att jag började känna att saker och ting gick vår väg.
Men sen kom Leicester. I halvtid, precis som mot Burnley, var ställningen 0-0 och vi var tvungna att vara så lugna. Det är inte lätt på sin egen plan, inför sina egna supportrar som går igenom allt så känslomässigt med en, men man måste försöka.
Under andra halvlek, när storbildsskärmarna visade att det var mållöst, blev fansen nervösa och man kunde känna det på planen. Man kan höra det... ...känna.. ...det. För varje chans vi missade blev stönandet blev stönandet mer hörbart och mer desperat. Otålighet är i marken marken med dig. Man kan inte kontrollera publiken, men jag började undra om mina lagkamrater skulle bli påverkade av det. Jag uppmuntrade dem. "Håll dig lugna" var uppmaningen. Jag vet dock inte om det fungerade, och kanske skrek jag helt enkelt skrek åt mig själv.

"Mot Watford hade jag varit dum nog att lyssna på GÜndogan. Jag borde ha skjutit fyra eller fem gånger. den här gången skulle jag"

˘

Bilder PA Images/ Getty Images

Man måste packa ner alla sina känslor och lägga dem i en liten låda. Vi var överdrivet känslomässiga, överdrivet aggressiva, överdrivet attackerande och gjorde inte gjorde inte det vi brukar göra. Det var desperata grejer, och det var inte vad vi ville. Men sedan, mot ett organiserat och trotsigt lag som Leicester - ett förnyat lag som hade börjat göra enorma framsteg under Brendan Rodgers; ett lag som redan hade slagit oss tidigare under säsongen - började jag tänka att det kanske skulle krävas något annorlunda. Något speciellt.
Det här låter kanske dumt, men den morgonen när jag vaknade och tittade ut genom fönstret fick jag en tanke: Jag ska göra något stort ikväll. Det var bara en känsla. Men eftersom jag hade gjort en viktig blockering under den första halvleken, kanske mitt ögonblick hade varit och gått.
Tjugo minuter var kvar. Det var bäst att någon hade ett ögonblick och och det ganska snart. Problemet var att när det gällde utrymme hade matchen blivit riktigt tight. Vi hade haft samma scenario några veckor tidigare mot Watford: precis som Leicester markerade de ut våra mittfältare ur spelet. De höll fyra mot tre i backlinjen och hade alltid täckning där med en spelare extra. Det var så tätt att den enda som var fri var den som hade bollen. Mot Watford kom jag nära straffområdet med bollen, men varje gång jag hade İlkay Gündoği mitt öra och ropade: "Skjut inte, skjut inte!
Efter den matchen tyckte jag att jag hade varit dum som lyssnade på Gündoğan. Jag borde ha skjutit fyra eller fem gånger, för sådant var utrymmet och tid jag hade, är jag säker på att en skulle ha gått in. Och här var vi igen: fullsatt mittfält, fullsatt försvar, och jag fick bollen mycket. Jag kunde föra den framåt, så jag bestämde mig för att den här gången, trots mina lagkamraters invändningar skulle jag ta skottet.
Jag skar tvärs över bollen och gav den en bra böj, som när man fädar ett golfslag. Kasper Schmeichel hade varit i otrolig form hela kvällen, så att få så att få bollen rätt in i det övre hörnet var nyckeln. Och sedan exploderade hela planen. Bedlam. Jag bara rullade iväg som en galning.
Det var ett skrämmande ögonblick efter det när Kelechi Iheanacho, vår tidigare lagkamrat, hade en chans för Leicester mot slutet av matchen. Jag känner honom från träningen och vet att han alltid skulle slå in den, men han drog bollen utanför och matchen var vunnen.
Jag sover aldrig efter nattmatcher, men det fanns absolut ingen chans med den här. Jag satte mig upp och pratade med Carla, min fru. Vi pratade om hur speciellt ögonblicket hade varit, att ingen kunde ha skrivit manuset bättre manuset bättre för mig. Det var många känslor den kvällen. Bara Carla och några få nära vänner visste att min karriär på City var på väg mot sitt slut, vilket gjorde det hela ännu mer känslosamt. Det fanns dock fortfarande ett jobb att göra. Misslyckas vi med att vinna mot Brighton betyder mitt mål ingenting.
Och sedan, i Brighton, låg vi under med 1-0 och Liverpool ledde med 1-0 hemma mot Wolves. Men jag fick inte panik. Förbli lugn. Precis som i Burnley var planen inte idealisk, men jag tittade på våra stora spelare som Agüero och David Silva och visste att de var redo för det. Det kommer att hända. Vi dominerade, och att se Riyad göra mål i 4-1-segern - efter de där samtalen vi hade haft på bänken månader tidigare - var pricken över i:et.
Sex dagar senare slog vi Watford i FA-cupfinalen, och jag tror att det var då jag var som lyckligast. För första gången kunde jag vara nöjd. När man vet att det är slut, kan man äntligen se tillbaka. Det fanns bara tillfredsställelse över vad vi och jag hade uppnått. Min sista match för City, en 6-0-seger i cupfinalen på Wembley, en vunnen trippel, och mitt segermål mot Leicester som fortfarande surrar i mitt huvud - det blir inte bättre än så, eller hur?
Jag gick med i den här klubben 2008 och kunde inte ha drömt om vad vi skulle uppnå tillsammans. Tack vare några av de bästa fotbollsmänniskorna som finns, och lysande ägare som respekterade Citys arv samtidigt som de byggde en spännande framtid, hade vi gjort så mycket. Det kommer jag alltid att vara stolt över.
Jag hade varit i Manchester i 11 år och älskade att kalla det mitt hem - det är en speciell plats. Det är konstigt: fråga mig om jag har en koppling till Storbritannien eller England, efter att ha bott här så länge, och jag skulle säga mindre än jag gör med Manchester. Jag känner mig som Manc och det kommer jag nog alltid att göra.
Kompanys bok, "Treble Triumph: My Inside Story Of Manchester City's Greatest-Ever Season", är utgiven av Simon & Schuster och finns ute nu

"Man måste packa ner sina känslor i en liten låda. Men mot Leicester trodde jag att det skulle krävas något speciellt."

Manchester City må nu vara en elegant fotbollsjugend och bland favoriterna till spelets största utmärkelser, men för två för två decennier sedan låg de i tredje tredje nivån - och kunde ha sjunkit ännu lägre

Ord Nick Moore

STADENS FOTBOLLSLIGA ÅR

OKTOBER 2018

Bild Rex egenskaper

MAn STAD In DEN
FOTBOLLSLIGAN

Tet har varit många Skjutdörrar ögonblick genom den engelska fotbollshistorien. Tänk om den azerbajdzjanske linjedomaren Tofiq Bahramov hade signalerat "inget mål" 1966? Vad skulle ha hänt om Stuart Pearce hade chippat en Panenka-straff förbi Bodo Illgner på Italia 90? Tänk om Mark Robins inte hade gjort mål mot Nottingham Forest 1990 och Manchester United United hade sparkat Alex Ferguson?
Alla dessa scenarier skulle ha lett till en helt annan idrottsvärld, eftersom okända fjärilseffekter utspelade sig. Men få ögonblick kan ha gjort en större skillnad för vårt spels övergripande berättelse än den på Wembley den 30 maj 1999. Med 94 minuter på klockan och Manchester City i underläge med 2-1 mot Gillingham i playoff-finalen i andradivisionen föll bollen, som pumpats långt och snett framåt, föll till Paul Dickov. Den skotske kämpen - smeknamnet "krokusen" av sin manager Joe Royle efter en formtoppning på slutet av säsongen - slog in den med eftertryck. Ett deflaterat Gills kollapsade under straffsparksläggningen.
Men tänk om han hade missat?
"Manchester City var i en enda röra", säger Royle till FourFourTwo. "Jag vet verkligen inte vad som skulle ha hänt med klubben om vi inte hade åkt ur den divisionen omedelbart. Jag är inte övertygad om att det ens skulle ha varit ett nästa år."
Målvakten Nicky Weaver, som räddade två straffar i straffläggningen, håller med. "Vem vet var vi skulle ha hamnat om Dicky inte hade fått den där kvitteringen", säger han till FFT. "Titta bara på vad som hände med Leeds. Det skulle definitivt inte ha blivit lättare. City var en såpoperaklubb och varje match var en cupfinal för våra motståndare."
Och Christie McDonald, ett fan med många blå månar, tror att det skulle ha varit ridåer. "Folk säger: 'Om City inte hade gått upp det året hade vi bara gjort det nästa säsong'", förklarar han. "Men jag håller inte med. Jag tror inte att det hade gått bra om Dickovs mål inte hade gått in. Det skulle inte ha hänt året efter. Människor var i slutet av sina band - 2-0 underläge på Wembley på väg in i övertid, många sa: 'Det är det, jag är klar med City'. Jag är säker på att flytten till Commonwealth Stadium inte skulle ha blivit av och Maine Road var en riktig röra. Supportrarna hade varit fantastiska den säsongen, men det hade inte gått att fortsätta."
Med andra ord: ingen sen Dickov-kvittering eller Weaver-straffräddningar? Möjligen administration, och inget Manchester City. Men nästan helt säkert ingen snabb återuppståndelse, ingen Sheikh Mansour, inget "AGUEROOOOOO!" och ingen rekordstor Premier League-triumf förra säsongen.
"Folk ser tillbaka på den tiden med rosafärgade glasögon och säger: 'Visst var det roligt?'", tillägger McDonald. "Men nej, det var det inte. Nej, det var det inte. Det var fruktansvärt. Det var fruktansvärt. Det var för jävligt. Driften av fotbollsklubben var skrattretande, förhållandet mellan fans och spelare var giftigt och atmosfären var fruktansvärd. Jag hatade det."
Det var så här City tog sig in genom dörren som ledde till ära.
"Jag valde Kinkladze för tre matcher - i två
var han anonymi två var han anonym, i den andra var han usel"
The Blues topp och botten ligger exakt, och på något tillfredsställande sätt, två decennier ifrån varandra. I april 2018 tog City, som nu är den finansiellt starkaste klubben i sporten, ledd av sin mest beundrade manager och fylld med några av världens främsta stjärnor, hem titeln med stil. Spola dock tillbaka till april 1998 och klubben var på en skakig låg.
I den näst sista matchen i division ett-säsongen, mot QPR på Maine Road Road, gjorde Jamie Pollock ett av de mest gastkramande självmålen självmål genom tiderna (en loopad nick över målvakten). Matchen slutade 2-2, och poängen räckte för att hålla Rs kvar. Deras supportrar kapade en online-omröstning för att utse Pollock till den mest inflytelserika människan under det senaste årtusendet. "Jag slog Jesus på andra plats", minns han.
City vann med 5-2 mot Stoke i den sista matchen, men det räckte inte. Föll till tredje nivån för första gången i sin historia var förödmjukande, och ordförande Francis Lee avgick under den fruktansvärda inledningsperioden.
Försvararen Richard Edghill hade genomlevt flera år av byten. "Vi hade så många tränare, och alla hade olika stilar och tog in sina egna spelare", säger han. "Jag tror att när Joe Royle kom var det 54 proffs. Det är inte idealiskt när man bara kan sätta 11 på planen - man kan inte hålla 54 personer nöjda."
Royle, som tog över halvvägs genom 1997-98, hade ett stort jobb framför sig. "Överlevnadstiden för en tränare verkade vara månader snarare än år", säger han. "Spelare som hade glömts bort var på något sätt fortfarande fortfarande i farten. Jag minns deadline dag - jag var i styrelserummet med styrelseordföranden och vi fick ut spelare på lån överallt och och bort från lönekontot. Vi behövde en nystart."
Bland dem som fick gå var Uwe Rosler och terrassidolen Georgi Kinkladze. Den georgiske playmakern lämnade med en pik till Royle, och hävdade att om han hade blivit om han hade valts mer, kunde degraderingen från den andra nivån ha undvikits. Royle svarade robust. "Hans avskedsskott var som alla hans andra - levererade från långt ut och hopplöst långt ifrån markera. Jag valde honom för tre matcher - i två var han anonym, i den andra var han urusel."
När Royle nu tänker tillbaka är han lite mindre hård. "Geo hade en fantastisk talang, men jag minns att han stod på en lerig plan i ett åskväder på Port Vale och Port Vale och man kunde se att han inte var sugen på det. Han var vår högst betalda spelare och han var tvungen att gå. Den tredje nivån var inget för honom."
Efter att klyschan "utländsk spelare som inte gillar en blöt tisdagskväll i Stoke" hade åberopats packade Kinkladze sina väskor för Ajax. Ut genom dörren gick också Paul Beesley, David Morley, Martin Phillips, Scott Hiley, Ian Brightwell, Kit Symons och Nigel Clough. Anlände gjorde Danny Tiatto, Ian Bishop och ynglingen Danny Allsopp. Royle fick ett lag fyllt av arbetshästar som han trodde skulle kunna göra ett jobb på den här nivån.
Öppningsdagen tydde på att han hade rätt. Mer än 30 000 personer hade tagit sig till Maine Road - den högsta publiksiffran i tredje divisionen på över 20 år - för att se City vinna över Blackpool med 3-0.
Framför allt den unge målvakten Weaver såg ut som en framtida stjärna. "Royle gjorde rent hus och som tur var såg han något i mig", minns Weaver. "Jag var bara 19 år, så att spela i andra divisionen var helt okej för mig. Stämningen i omklädningsrummet var dålig när vi åkte ur, men det var OK det året - en bra blandning av ungdom och erfarenhet."
Men City började snart stappla fram. Oavgjorda matcher mot Wrexham, Notts County (som de hade slagit med 7-1 i ligacupen några dagar tidigare), Chesterfield Northampton, Millwall och Burnley följdes av en 1-0-förlust hemma mot Preston. "Det tog ett tag för oss att komma igång", medger Royle. "Vi behövde lugna ner oss, men när man är nedflyttad finns det alltid en baksmälla. Det är svårt att komma igång när man har upplevt besvikelser. Vi var inte så dåliga, men det var många oavgjorda matcher.
"Vi var också en storskalp för alla och det påverkade oss. Lagen kom för att spela på den här enorma arenan och de tog ofta med sig fler supportrar till Maine Road än de hade hemma. Motståndarnas fans njöt av varje ögonblick av att vara i Manchester, som att stanna över natten och gå på en show! Och så spelade deras lag bra. Det var ett märkligt fenomen."
Vid jul sjönk laget till 12:e plats och fansen var förtvivlade. "Vi var så dåliga att det såg ut som om vi skulle åka ner igen", säger Christie McDonald. "Det var en match i Wrexham på annandagen som var särskilt grym. Det pissade ner, det gick inte att spela match. Matchen borde ha avbrutits, men polisen höll sig undan eftersom det fanns massor av bluesare i stan och det var fullt till höger och vänster.
"Vi åkte till de här platserna, gick av tåget och hittade massor av Begbie karaktärer som just hade vandrat ut ur den konservativa klubben och letade för en kamp. Hela städer tömdes på folk för ett slagsmål! Man tänkte: "För Guds skull, vi behöver inte det här".
"Jag minns en match i FA-cupens andra omgång, en fredagskväll mot Darlington, och förhållandet mellan fans och ledning hade aldrig varit värre. Det var 90 minuter av misshandel av Royle och [förstalaget tränare] Willie Donachie. Willie slutade faktiskt med att skriva en artikel i Manchester Evening News och insisterade: 'Det här hjälper inte någon'. Men vår attityd var bara 'dra åt helvete'."
Donachie sa att han "mådde illa" och medgav: "Jag kan ärligt säga att det fick mig att undra varför jag bryr mig." Fyra dagar efter oavgjort 1-1 med Darlington, lämnade City Auto Windscreens Trophy till Mansfield inför Maine Roads framför Maine Roads lägsta publiksiffra någonsin: 3,007. Truppen slutade till och med slutade värma upp på planen och förberedde sig på närliggande spelplaner istället för att utsättas för hat från sina egna fans.
Royle hade 99 problem, och planen var ett av dem. "Vi hade Platt Lane som vår träningsplan, även om vi inte alltid kunde använda den eftersom den ägdes av kommunen", minns han. "En dag frågade vaktmästaren blygt om vi inte kunde hitta någon annanstans att träna, eftersom det var en final i non-league på gång.
"Vi hamnade i Oldham, på en yta som någon skojare döpte till 'Lilla Wembley'. Vi tränade till och med på några lokala skolor. Vi var tvungna att le igenom det, men sedan förlorade vi i York. Det var ett lågvattenmärke."

Från topp till botten Mata geten Get: Shaun delad uppfattning men toppade poängligan på Maine Road under tre säsonger på fans njuter av Wembley-atmosfären; när båda uppsättningarna spelare gör på väg in på planen

"city var en stor skalp - Teams often tog mer fantill majne väg änn de skulle få hemma"

Bild Rex Features/PA Images/Getty Images

"Det var ungefär då jag myntade ordet 'City-itis'" Royle insåg att hans trupp behövde omprövas. Lee Bradbury skickades iväg ut, medan Michael Branch anlände på lån från Everton. Men det var andy Morrison från Huddersfield och Terry Cooke, på lån från Manchester United från Manchester United, som vände säsongen.
Morrison var precis vad City behövde. "Andy förändrade vår säsong, trots att han hade dåliga knän", säger Royle. "Vi var i desperat behov av en ledare. Han fick grepp om omklädningsrummet."
Weaver håller med: "Morrison var en jätteviktig värvning för oss. Joe gjorde honom till kapten direkt. Han var en skrämmande figur för motståndarna och han kunde vara skrämmande som lagkamrat också. Jag kunde stå bakom honom i tunneln och han slog sig för bröstet, redo för strid. Det andra laget skulle tänka: "Jag vill inte bråka med honom i dag". Men för att vara rättvis mot Andy var han inte bara ett råskinn och en morrande pitbull. Han hade en fantastisk touch också."
Den jinky Cooke injicerade mer kreativitet, mittfältaren Bishop tillhandahöll och Weaver såg nu oslagbar ut mellan stolparna. I anfallet blomstrade samtidigt samarbetet mellan Paul Dickov och Shaun Goater.
"När jag värvade Shaun fick jag brev där det stod att han aldrig skulle bli en City-spelare", säger Royle. "Men han blev vår bästa målskytt den säsongen [1998-99] och sedan vår bästa målskytt under de två följande säsongerna. Han gjorde det till och med bra i Premier League, och jag fick fortfarande brev om att han inte var tillräckligt bra! tillräckligt bra! Men missnöjda supportrar var en del av paketet. Det måste ha varit svårt, särskilt med Fergies gäng på andra sidan gatan som vann allt. Men Dickov och Goater var så ärliga som de bara kunde vara. De kom in i boxen och visste var målet var."
Efter 2-1-förlusten i York, med City 11 poäng ovanför nedflyttningsstrecket började saker och ting äntligen förändras. "Vändpunkten var hemmamatchen hemmamatchen mot serieledarna Stoke i slutet av december", säger Ric Turner, redaktör för Citys fanzine Blue Moon. "Vi låg under med 1-0 i halvtid, men vände på steken i andra halvlek och vann med 2-1. Man kunde känna att något förändrades. Fansen verkade lyfta spelarna den dagen och självförtroendet växte. Efter det var vi obesegrade i elva matcher."
Royle förtjänade beröm, säger Edghill. "Han och Donachie coachade verkligen laget på ett bra sätt. De var positiva, de skapade en bra stämning och laget svarade upp. De gjorde ett bra jobb med att få oss att arbeta för varandra, taktiskt och när det gäller motivation. Det fanns en känsla av humor och en riktig anda."
Terry Cooke löpte amok när Fulham kördes över med 3-0. Stoke, Millwall och Macclesfield avfärdades också innan Burnley krossades med 6-0 på Turf Moor tack vare ett hattrick av Goater efter 16 minuter. Momentum byggdes upp hela tiden.
"Vi fick till den rätta blandningen", säger Royle. "De nya killarna och de äldre spelarna klickade och vi blev ett av de bästa lagen i divisionen.
"Jag minns att jag sa till tränaren Asa Hartford: "Det är något mycket märkligt som pågår här Det var vid den tiden jag myntade uttrycket 'City-itis'. När man tror att det inte kan bli värre, så blir det det, och när man tror att de inte kan bli bättre, så blir de det."
City slog York med 4-0 i säsongens sista ligamatch och säkrade därmed tredjeplatsen och en playoff-semifinal mot Wigan. Återigen spelade Lady Luck en roll. "Vi låg under med 1-0 inom en minut på Springfield Park på grund av en total miss", minns Christie McDonald. "Men vi fick tillbaka det till 1-1. På Maine Road hade vi dock stor tur - Wigan borde ha fått en straff Wigan borde ha fått en straff och Goater gjorde mål på en handboll."
City-itis var på väg att bli kritisk: de blå var på väg till Wembley.
"Min första tanke när han slog den var: 'din w**ker'"
Fyra dagar efter att United hade upplevt sitt "Fotboll, jävla helvete"-ögonblick i Barcelona ("Jag minns att fansen sjöng: 'Du kan stoppa upp din jävla Treble upp i arslet", säger Ric Turner), deltog City i vad som fortfarande är känt som ett av de största engelska playoffdramerna.
"Vi var självsäkra - vi hade avslutat bra och vunnit med 2-0 mot Gillingham under uppladdningen", säger Royle. "Men en eller två av de unga grabbarna dök inte upp inte upp på dagen. Jag tror att de blev tagna av tillfället."
Carl Asabas mål i den 81:a minuten och Rob Taylors skott fem minuter senare såg ut att ha avgjort för Gills. City var inför ytterligare en säsong i tredjedivisionen och - möjligen - riktiga problem. "Jag är inte en ranter från det galna besättningen, men jag vände mig till Willie Donachie och sa, 'Det ser ut som om vi är i Scunthorpe nästa år, om det finns ett nästa år", säger Royle.
Fansen fick också se optimismen förvandlas till ångest. "Jag trodde att det skulle gå bra, för instinkten sa mig att om City skulle förstöra deras säsong så skulle vi redan ha gjort det nu", skrattar Christie McDonald. "Men det var fruktansvärt. Vid ställningen 2-0 grät många härdade killar. Jag var ihopsjunken. När Kevin Horlock gjorde mål i 90:e minuten blev jag faktiskt lite arg. Jag tänkte: "Varför ge oss det lilla hoppet?""
Ric Turner var likaledes förtvivlad: "Jag kunde inte tro att klubben, när det verkligen gällde som mest, hade svikit oss ännu en gång."
Men då avslöjade den fjärde domaren att det fanns fem minuters tilläggstid. "Jag kan fortfarande se Gillinghams tränare Tony Pulis göra sin nöt", säger Weaver. "Dickov hade missat ett par chanser och Vince Bartram gjorde några bra räddningar i Gillingham-målet. Men så slog Dicky till med en guldchans."
Det är ett ögonblick som City-fansen aldrig kommer att glömma. "Jag väntade bara på att slutsignalen skulle gå", säger McDonald. "Dickov var fruktansvärd och min första tanke när han sköt var: 'Din jävel'. Han kunde inte avsluta. Sedan var det som i slow motion. När den gick in var den råa känslan till och med större än Sergio Agueros titelvinnare. Om jag höll på att drunkna, och mitt liv liv passerade revy, skulle det där målet vara en av de saker jag skulle se."
När förlängningen drog ut på tiden verkade segern vara "i stjärnorna", säger Weaver. "De hade redan tagit av sig sina forwards och satt in försvarsspelare. Förlängningen kom och gick. Den största grejen var att straffarna var i Citys ände. Ingen av oss var landslagsspelare eller vana vid stora scener, så det hjälpte. Jag tycker att jag såg stor ut i det målet."
Weaver avvärjde Gillinghams första straff från Paul Smith. "Det var en bra start, även om folk glömmer att Dickov missade sin. Jag tycker synd om Kevin Horlock, för han gjorde ett viktigt mål och sin straff, men alla pratar om Dickov som hjälten."
När Edghill klev fram drog City-fansen efter andan. Han hade aldrig gjort ett mål för City. "Vi tänkte: 'Varför i hela friden gör han ett mål?'", säger McDonald. "Jag skulle inte ha satsat pengar på honom", medger Weaver.
Men hans försök var nära perfektion och träffade undersidan av ribban. "Jag vet från samtal med fans att folk tänkte 'Herregud', men jag var faktiskt ganska självsäker", minns Edghill. "När vi väl var i slutspelet slutspelet började jag träna - jag tog massor av straffar varje dag varje dag och det var en otrolig känsla när den gick in."
Guy Butters var tvungen att slå Weaver för att hålla Gills vid liv. "Jag minns att jag frågade linjedomaren: 'Om jag räddar den här, är det då allt?'", avslöjar målvakten. "Han sa: 'Ja' och jag svarade: 'Är du säker?'
"Det var inte en bra straff och jag fick bra tag på den. Sedan drog jag ett ansikte som jag aldrig har dragit förut eller senare. Jag ville inte att känslan skulle ta slut så jag hoppade över reklamtavlorna. Bara stora Andy Morrison stoppade mig. Det sista jag behövde var en 20 man hög på, men jag fick det."
Weaver dök upp på presskonferensen efter matchen med en burk lager. Royle var kungligt lättad. "Ian Bishop som kom in som ersättare vände oss på ett märkligt sätt, även om vi låg under med 2-0 efter att han gjort det" skrattar han. "Hans passningsspel och rörelse fick oss att komma igång. Men det som hände i slutet var helt galet. Gillingham kommer alltid att känna sig hårt åtgångna."
Resten är historia. City flyttades upp till Premier League ett år senare, flyttades sedan ner och flyttades upp igen, och där skulle de stanna tills de nådde sin nuvarande höjdpunkt. "Jag antar att vi spelade en roll i att få City dit de är idag", funderar Weaver. "Det var tidigt i min karriär och jag insåg inte riktigt hur stor den dagen var. Men när jag åker till Manchester nu, är det fortfarande allt som folk vill prata om. Och min tröja från Wembley ligger i mina föräldrars hus, högst upp i trappan. När jag är där tänker jag på den matchen."
Royal håller med. "När jag tittar på klubben nu är det helt otroligt. Jag har fortfarande fortfarande en bra relation med fansen och jag tror att de alla vet hur viktigt det ögonblicket var. Du kan nog säga att City-itis har blivit väl och verkligen förvisad."
Åtminstone för tillfället.

Nedan Gillingham-målvakten Vince Bartram kan inte titta när motspelaren Nicky Weaver firar segern

"den råa känslann var alltidn större änn agueroooo. om jag var drunkninanom mitt liv blinkade framför mig, skulle jag se dickovs mål"

Oktober 2018 FourFourTwo.com

Från topp till botten Galen i det: Liam Gallagher anger hur många straffräddningar Weaver gjorde (möjligen); gaffer Royle vände Citys lycka; play-off-ära '99 följdes av automatisk av automatisk uppflyttning till högsta serien ett år senare

Bilds Rex Features/PA Images/Getty Images

50

STÖRSTA
MAn STAD
SPELARE

Fra en blygsam början under den viktorianska eran som en kyrklig klubb till en av de rikaste klubbarna i modern tid har det varit en lång resa för klubben som en gång var känd som St Mark's (West Gorton). Trots vad rivaliserande fans kanske antyder har Manchester City en rik och fascinerande historia, även om framgångarna har varit glest utspridda under deras förflutna jämfört med den ihållande dominansen under de senaste åren. Men även i klubbens lägsta stunder har City hittat enskilda spelare som har gett fansen mycket att glädjas åt, och vi minns 50 av de allra bästa här. Med tanke på de betydande fysiska kraven i det moderna spelet skulle det vara frestande att helt enkelt välja de flesta av den nuvarande truppen, med en smula av dem som nyligen har gått vidare till nya betesmarker. Men det skulle vara att ignorera de anmärkningsvärda bedrifterna från flera favoriter före och efter kriget och effekten av dem vars namn skanderades av supportrar även när laget försvann i andra och tredje nivåerna. Det betyder att det inte finns någon plats för några enastående spelare som fortfarande skriver in sina namn i Citys historia: Raheem Sterling, İlkay Gündoğan, Riyad Mahrez, Rúben Dias och Phil Foden, som alla sannolikt kommer att förtjäna en plats om ett eller två år. Under tiden kan du läsa vidare för att ta reda på vem som har gjort denna legendariska lista ...

Från Trautmann till Tourédoyle till De Bruyne, vi firar
de mest föredömliga medborgarna i klubbens historia

Ord Chris Schilling  Bilder Getty Images/Alamy

10 största MAN CITY-ÖGONBLICK

Alamy

"Han gjorde positionen som djupt liggande forward till sin"

Mirrorpix / Medverkande via Getty

Don Revie

1951-1956

48 Täven om Revie är mest känd för sin framgångsrika tid som manager för Leeds under 1960-talet och början av 70-talet, gjorde han som spelare positionen som djupledslöpande mittfältare till sin egen. Faktum är att "Revie-planen" myntades för att beskriva hans roll som centralpunkt i Citys anfall, och hans avgörande insatser gav honom utmärkelsen "Årets fotbollsspelare" under säsongen 1954-55.

erling haaland

2022-

50          Vissa skulle kanske säga att det tar år att bli en legend, men även om Citys nummer nio är alldeles för ödmjuk för att kalla sig själv en legend, så vet vi inte vad som gör dig till en legend om inte en rekordstor debutsäsong där du gör flest mål i Premier League under en enda säsong någonsin (36) på väg mot en historisk trippel.

Ali Benarbia

2001-2003

49 Talgierarens låga brann kort men bländande starkt i City. Han värvades gratis i slutet av sin karriär och var en klass för sig i andradivisionen, där han med sitt sublima passningsspel och sin silkeslena touch bidrog till att Kevin Keegans helt dominerande lag toppade First Division med 99 poäng. Tempot i Premier League blev för mycket för hans åldrande ben, men många City-fans minns fortfarande Benarbias trollkonster med värme.

Gary M. Prior / Staff via Getty Images

Richard Dunne

2000-2009

47  Han han må inneha de oönskade rekorden för flest självmål (tio) och flest röda kort (åtta) i Premier Leagues historia, men Dunnes arv i City är säkrat tack vare hans stabila försvarsspel. Han var ständigt villig att riskera sin kropp och förtjänade fansens tillgivenhet och vann klubbens utmärkelse Player of the Year fyra säsonger i rad.

Okänd (Popperfoto) WIKI CC

50 STÖRSTA SPELARNA

50 STÖRSTA STADSSPELARNA

Alex Livesey / Staff via Getty

Max Woosnam

1919-1925

46 Olympiska guldmedaljören och Wimbledon-mästaren i dubbel, Woosnam, betraktas allmänt som en av de största brittiska idrottsmännen. Hans framgångar i City bör inte heller förbises: den inflytelserika mittbacken utsågs till lagkapten för City efter kriget och hans prestationer övertygade landslaget att följa efter - samtidigt som hans tenniskarriär fortsatte att blomstra.

David White

1985-1993

45  Irasande under sämre dagar men näst intill oslagbar när han var som bäst - en gång gjorde han fyra mål i en oförglömlig match mot Aston Villa - var White en yttermittfältare med en rasande fart och ett riktigt öga för mål. Han blomstrade under Peter Reids ledning och hjälpte City till två femteplatser i rad i den högsta ligan: svindlande höjder för laget på den tiden.

Getty Images / Personal

Bobby Johnstone

1955-1959

44    Pajohnstone var en av de "Famous Five" i Hibernian som satte skräck i de skotska försvararna och kom till England med ett fruktansvärt rykte att upprätthålla (och ett pris som motsvarade det). Han levde upp till förväntningarna och gjorde över 40 mål för City, inklusive mål i flera FA-cupfinaler i rad - den första spelaren att uppnå den milstolpen.

Niall Quinn

1990-1996

43 A populär figur bland både supportrar och lagkamrater under sina sex år i klubben, förkroppsligade den gänglige anfallaren klichén "bra touch för en stor kille". Han var en genomgående effektiv målskytt och cementerade sin kultstatus bland City-fansen när han drog på sig målvaktströjan under en match mot Derby County och omedelbart gjorde en spektakulär straffräddning på Dean Saunders.

Mirrorpix / Medverkande

Edin Džeko

2011-2016

42  Detrots att han inte lyckades nå upp till de anmärkningsvärda siffror som fick City att betala 27 miljoner pund för att värva honom från Wolfsburg, blev den bosniska diamanten en viktig målskytt i blått. I en het period under titelkampen 2013-14 gjorde Džeko två mål mot stadsrivalerna United, och han gjorde även mål mot Hull, Palace och Everton. Och utan hans avgörande kvittering mot QPR, den Agüero-momentet helt enkelt inte ha inträffat.

ANDREW YATES / Stringer

Uwe Rösler

1994-1998

41 Denen kraftfulla tyska anfallarens aldrig svikande attityd och engagerade insatser under några av klubbens mörkaste år vann hjärtan även hos de mest trötta fansen. Efter att ha bildat ett produktivt partnerskap med den ombytlige Paul Walsh minskade hans inflytande under Alan Balls katastrofala ledning. Rösler förblev dock en ledare som föregick med gott exempel och stannade kvar i klubben efter nedflyttningen till den näst högsta serien.

Chris Cole / Personal

Bernardo Silva

från 2017 till idag

40 Efter att haefter att ha lett Citys försvar till en munter dans i Champions League var det ingen överraskning när Pep Guardiola betalade över 40 miljoner pund för den portugisiske mittfältaren med de glittrande tårna. Silva, som kombinerade en fenomenal arbetsinsats med sin obestridliga skicklighet, spelade fler matcher än någon annan under Centurions rekordkampanj och blev ännu mer avgörande i den mycket jämnare titelvinsten säsongen därpå.

Tom Flathers / Medverkande via Getty

PA Images / Alamy Stock Photo

Carlos Tevez

39 'Welkommen till Manchester" stod det på affischerna när den argentinske eldsjälen bytte från United till City. 29 mål under en virvelvind av en debutsäsong tydde på att det var väl använda pengar. Tevez skulle senare sudda ut sin kopiebok efter ett våldsamt gräl med dåvarande manager Roberto Mancini, men han återvände från sin påtvingade trädgårdsledighet i tid för att hjälpa City till sin första ligatitel sedan 1968.

Clive Brunskill / Staff via Getty

Sharon Latham/Manchester City FC via Getty Images

Georgi Kinkladze

1995-1998

38 A vanligt beklagande bland City-fans av en viss årgång är att den georgiska dynamons bländande närkampsspel inte fick glänsa i ett bättre lag. Ändå hjälpte de dansande fötterna hos mannen som kärleksfullt kallades "Kinky" till att lysa upp den dystra nedgången i mitten av 90-talet - framför allt med ett hisnande solomål där Kinkladze valsade genom ett förhäxat Southampton-försvar.

Dave Ewing

1952-1962

37   Denewing var 1950-talets Richard Dunne och hade en liknande vana att göra självmål (han överträffade Dunne med tio stycken bara för City). Ändå var denna mittback utan nonsens en lika formidabel försvarare: tuff i tacklingarna och modig som ett lejon. Efter att ha dragit på sig den blå tröjan i ett decennium återvände han för att fylla rollen som reservlagstränare i början av 70-talet.

Ernie Toseland

1928-1938

36  Bltoselands kantspel var en nyckelfaktor när City vann sin första ligatitel säsongen 1936-37. Efter det sublima kom det löjliga: säsongen därpå hjälpte han de blå att slå alla andra lag, men de blev till slut nedflyttade. Det var ett skamligt avslutningskapitel på en fin City-karriär; strax därefter satte andra världskriget punkt för hans speltid.

Shaun Wright-Phillips

1999-2005, 2008-2011

35Armchair-statistiker kommer utan tvekan att ifrågasätta den lille kantspelarens plats på den här listan. Men råa siffror kan inte alltid redogöra för en spelares totala inverkan. Inte sedan Georgi Kinkladzes dagar hade City-fansen sett en så skicklig dribbler; det faktum att han såg ut som en junior Blue i en överdimensionerad tröja gjorde det bara ännu mer spännande att se honom ta sig an försvarare som var dubbelt så stora som han. Kevin Keegan placerade honom som ytterback, men hans snabbhet och skicklighet gjorde honom till en viktig tillgång på högerkanten och hans prestationer väckte intresse hos dåvarande mästarna Chelsea. En känslosam återkomst följde 2008, med två mål i sin första match innan de stora värvningarna rullade in och denna kultfavorit fick se sina möjligheter begränsas.

De största Man City-spelarna någonsin FourFourTwo.com

Pablo Zabaleta

2008-2017

34  Siden argentinske försvararen värvades från Espanyol för ynka 6 miljoner pund innan Abu Dhabi United Group omvandlade klubben och kunde så lätt ha blivit en bortglömd man, försvunnen bland en rad mer glamorösa och dyra värvningar. Men trots att Zabaleta konkurrerade om högerbacksplatsen med den populära akademispelaren Micah Richards blev han snabbt en stor favorit bland Citys supportrar. Hans konsekvens, mod och outtröttliga anda på planen gjorde honom älskad av fansen samtidigt som han blev ett växande inflytande utanför planen. Bland klubbens utländska kontingent gjorde Zabaleta en särskild ansträngning för att integrera sig själv; när han lämnade klubben 2017 efter nio säsonger och 333 framträdanden var han en hedersmancunian - med accenten som bevis.

Laurence Griffiths / Staff via Getty

Roy Paul

1950-1957

32     Prden gamle walesaren Paul var försvarsspelare i Swansea under mer än ett decennium, även om andra världskriget begränsade hans karriär i A-laget till bara fyra säsonger. Han var 30 år när han skrev på för ett nyss nedflyttat City 1950 men etablerade sig snabbt som lagets defensiva stöttepelare och hans konsekventa insatser gav honom kaptensbindeln under the Blues framgångsrika uppflyttningskampanj. Även om Citys framgångar i den högsta divisionen varierade ledde Paul laget till två cupfinaler i mitten av 1950-talet: den första, en 3-1-förlust mot Newcastle, följdes av en spännande seger med samma siffror mot Leicester. Han insåg att han hade svårt att hålla jämna steg med yngre motståndare och spelade ytterligare en säsong innan han lade av.

Laurence Griffiths / Personal via Getty

Joe Hart

2006-2018

33     Rutadlöst åsidosatt av Pep Guardiola kort efter katalanens ankomst, gick Harts karriär snabbt på sparlåga. Så mycket att det faktiskt är lätt att glömma vilken central roll han spelade i Citys framgångar under det föregående decenniet. Han konkurrerade med Kasper Schmeichel om platsen som nr. 1, gav Harts exceptionella skottstopp honom fördelen över sin danska motsvarighet, som så småningom skickades till Notts County. Mellan 2010 och 2015 vann Hart fyra Golden Gloves på fem säsonger för flest hållna nollor. Under de åren stod han för flera mästerliga målvaktsinsatser, bland annat en anmärkningsvärd 0-0-match på White Hart Lane och en häpnadsväckande Champions League-kväll på Etihad där han nästan på egen hand höll Jürgen Klopps dominanta Dortmund stången.

NurPhoto / Medverkande

Ron Case / Stringer via Getty

Ederson

31  Om supportrarnas missnöje med Harts avgång blev allt starkare efter en rad uppmärksammade misstag från den nye nummer ett Claudio Bravo, tystades det av hans ultimata ersättare. Den brasilianske målvakten anlände från Benfica med en iögonfallande prislapp på 35 miljoner pund (som snart överglänstes av de summor som Liverpool spenderade på Allison och Chelsea på Kepa Arrizabalaga) och hans extraordinära distribution och lugn under press gjorde att han blev en viktig komponent i Guardiolas rekordlag. Ederson kan svepa långa bollar till båda sidorna med nästan laserliknande precision och har tre direkta assist på sitt namn - och trots sin riskabla vana att springa från sitt mål för att bryta motståndaranfall har han en clean sheet på en av två matcher.

Ken Barnes

1950-1961

30   Barnes kom till City samma dag som Roy Paul, även om den yngre spelarens inverkan var mycket mindre omedelbar. Förutom ett enda framträdande i förstalaget 1952 var han förpassad till reservlaget tills City införde Revie-planen, som vinghalven Barnes passade in i som handen i handsken. När Paul gick i pension tog Barnes över kaptensrollen och började också bidra med sin del av målen - om än mestadels från 12 meter. Han var en inflytelserik och beundrad figur i omklädningsrummet och tog flera yngre spelare under sina vingar. Fyra år som spelarmanager i Wrexham följde i början av 60-talet innan Barnes slutligen lade skorna på hyllan.

Shaun Goater

1998-2003

29   Detrots ett enastående målfacit i Bristol City var det många som inte var övertygade när den bermudanske anfallaren kom till Maine Road under klubbens jojo-år. Men "Mata geten och han kommer att göra mål" blev en vanlig ramsa bland Citys trogna, eftersom hans mål hjälpte klubben att studsa tillbaka från tredjeligan. Goater fortsatte att bevisa att tvivlarna hade fel och gjorde 29 mål när City säkrade två uppflyttningar i rad och toppade skytteligan igen trots begränsade framträdanden under en annan nedflyttningssäsong. Hans bästa säsong följde: i Kevin Keegans målglada Division One-lag blev han den förste City-spelaren att passera 30 mål sedan Francis Lee. Och "The Goat" befäste sin status som City-legend genom att på ett minnesvärt sätt sno Gary Neville för det första av två mål i en spännande derbyseger.

Getty Bilder

PA Images / Alamy

Joe Hayes

1953-1965

28  Lokalderbyn verkade locka fram det bästa hos Lancastrian-forwarden, som gjorde inte mindre än tio mål på 17 matcher mot Manchester United. Å andra sidan var det lätt att göra mål för den före detta fabriksarbetaren, som under sina 12 år i klubben gjorde mål 152 gånger på 363 matcher i alla tävlingar - vilket gör honom till den femte bästa målskytten i Citys historia. Som tonåring briljerade han i cupfinalförlusten 1955 innan han året därpå gjorde ett bättre mål med öppningstreffen i Citys berömda 3-1-seger. Hans dödliga avslut gjorde att han regelbundet toppade skytteligan; endast en allvarlig knäskada 1963 hindrade honom från att förmörka Tommy Johnson.

Evening Standard / Stringer

Neil Young

1961-1972

27     Young var kanske förutbestämd att bli en Cityhjälte redan från början efter att ha tackat nej till United för att ansluta sig till The Citizens. Hans tid på Maine Road fick en oansenlig start, men det drömlika ledarskapet med Joe Mercer och Malcolm Allison hjälpte den talangfulle vänsteryttern att till fullo förverkliga sin potential. Young började göra mål och blev bästa målskytt när Blues gick upp i division 1 säsongen 1965-66 och igen två år senare när klubben tog sin första inhemska titel på 30 år. Cupäventyren följde och Young gjorde det enda målet i FA-cupfinalen 1969 och det första i 2-1-segern mot Górnik Zabrze när City lade till Europacupen för cupvinnare i sin troféskörd.

Paul Power

1975-1986

26  A power är fortfarande en av de mest populära Citykaptenerna någonsin. Han var också en av de mest otursförföljda och ledde laget han älskade till tre cupfinaler, men City förlorade dem alla. Under dessa trofélösa år var Power en konstant: en försvarare vars drivande framåtrörelser levde upp till sitt namn. Efter att ha fått kaptensbindeln av Malcolm Allison under en säsong då klubben flirtade med nedflyttning, verkade bindeln galvanisera honom när han med sju mål höll City uppe. 436 framträdanden senare flyttade han till Everton och fick äntligen den belöning hans ansträngningar förtjänade när Toffees tog hem titeln 1986-87.

Mark Leech/Offside / Medverkande via Getty

Dave Watson

1975-1979

25 Dene beresta försvararen var redan engelsk landslagsman när manager Tony Book värvade honom från Sunderland, där han ursprungligen hade använts som anfallare innan han flyttades över till mittbacken. Det var här Watson var som bäst - han var stark som en oxe och ryggade aldrig tillbaka för en tackling, och hans aggressiva stil skulle sannolikt väcka uppmärksamhet hos moderna domare, men under de mer överseende tiderna i slutet av '70s vann han istället City-fansens beundran. Tillsammans med Blues-legendarerna Alan Oakes och Mike Doyle gjorde Watson City till en kraft att räkna med, han tog dem till en finalseger i ligacupen 1976 och en poäng från titeln säsongen därpå.

Mark Leech/Offside / Medverkande

Paul Lake

1986-1996

23 Pålake är en av de mest naturligt begåvade City-spelarna någonsin och kunde så lätt ha varit en av de allra största genom tiderna: många skulle hävda att han under vänligare omständigheter säkert hade förtjänat en plats bland de fem främsta på den här listan. Lake var i det närmaste en komplett mittfältare och hade en pondus och ett lugn som trotsade hans ålder; det var inte för inte som han fick kaptensbindeln redan vid 22 års ålder. Men precis när hans karriär började ta fart kom ödet emellan och en oskyldig utmaning med Villas Tony Cascarino gjorde att han slet av korsbandet. Hans skada hanterades dåligt av klubben och hans olika behandlingar visade sig vara ineffektiva. Ytterligare hjärtskärande motgångar följde och ledde till slut till en för tidig pensionering vid bara 27 års ålder.

Joe Corrigan

1967-1983

24 Acorrigan, som kallades "Big Joe", är fortfarande nummer ett i hjärtat hos en hel generation City-fans. Målvakten, som är 1,80 m lång, tillbringade 16 säsonger i klubben, från slutet av 60-talet till början av 80-talet, och under dessa säsonger gjorde han anmärkningsvärda 603 matcher - en siffra som bara Alan Oakes har slagit. Hans dominerande närvaro i boxen och enastående förmåga att stoppa skott hjälpte honom att bli utsedd till årets spelare i City vid tre tillfällen. När han lämnade City för Seattle Sounders 1983 hade han hjälpt City att vinna fyra silverföremål: två ligacuper, en Cupvinnarcup och en Charity Shield.

FyraFörrTwo.com De största Man City-spelarna någonsin

Tommy Booth

1967-1981

22 Hanefter att ha anslutit som amatör före sin 16-årsdag gjorde Booth sin professionella debut redan som 18-åring och etablerade sig snabbt i hjärtat av Citys försvar. Under sin första säsong visade han sitt värde även i andra änden och satte ett avgörande mål i sista minuten i FA-cupfinalen 1969 som tog dem till Wembley och hans första silvermedalj. Ytterligare två troféer följde nästa säsong, men när han hade lagt till ytterligare en ligacup till sin samling 1976 hade den anpassningsbara Booth flyttats till mittfältet. När han flyttade till Preston i början av 1980-talet hade Booth gjort nästan 500 matcher för City, ett bevis på pålitligheten hos denna hängivna blå.

Billy Meredith

1894-1906, 1921-1924

20 Såme-fansen skulle nog rynka på näsan åt en spelare som gjorde mer än 300 matcher för Manchester United. Men vid tiden för hans ankomst till Bank Street (föregångaren till Old Trafford) Meredith (vänster) was passt hejs topp. Men under sin storhetstid var han motsvarigheten till en modern galáctico, en skicklig högerytter vars dribblingskonst bara överträffades av hans skott. Han blev Citys bästa målskytt under sin första hela säsong i himmelsblått och utsågs till lagkapten. Hårdhänt behandling från försvarare i högsta divisionen innebar att hans bästa säsonger var i andradivisionen. Anklagelser om mutor ledde till hans avgång, men han återvände till City vid 46 års ålder. Han närmade sig faktiskt sin 50-årsdag när han gjorde sitt sista framträdande för Blues och blev Citys äldsta spelare någonsin.

Werner OTTO/ullstein bild via Getty Images

Fred Tilson

21 Yorkshiremannenyorkshiremannen kom till City från Barnsley tillsammans med lagkamraten Eric Brook, men det tog mycket längre tid för honom att göra avtryck hos Citizens och han hamnade i och utanför förstalaget medan hans tidigare anfallspartner fick beröm. Det var inte förrän under sin fjärde säsong som Tilson började göra avtryck, men när han väl kom igång var han svår att stoppa och gjorde 110 mål på bara 264 matcher. Höjdpunkten i hans karriär var segern i FA-cupfinalen 1934, då han gav Frank Swift - som var skyldig till Portsmouth-målet som City låg under med - ett peptalk i halvtid där han lovade målvakten att han skulle göra två mål i andra halvlek. Tilson höll sitt löfte och gjorde både kvitteringen och ett sent segermål.

Dennis Tueart

1974-1978, 1980-1983

19"Oh, och vilket mål! Av Tueart! Vilket mål!" Brian Moores ikoniska kommentar sammanfattar höjdpunkten i den geordiske ytterns karriär: ett fantastiskt mål med en overheadspark i ligacupfinalen 1976. Tueart hade redan smakat på seger på Wembley efter att ha hjälpt Sunderland att vinna FA-cupen 1973 innan han flyttade till Citizens. Hans fantastiska närkampsspel och snabbhet gjorde honom till en mardröm för försvararna att hantera och i ett starkt City-lag var han två gånger nära att vinna ytterligare silver när The Blues knappt kom tvåa efter Liverpool i Division One säsongen 1976-77 innan de förlorade mot Spurs i den berömda omspelningen av FA-cupfinalen 1981. Mellan dessa två plågsamma nästan-missar tillbringade Tueart två år i New York Cosmos och vann tre troféer innan han återvände till City 1980. Han gjorde ofta många mål - han gjorde faktiskt tre hattrick under en och samma säsong - men det är den där akrobatiska skickligheten som bekräftade hans plats i Citys folklore.

Frank Swift

1933-1949

18  City kämpade för att hitta ett pålitligt par händer mellan stolparna när den Blackpool-födde målvakten gjorde sin debut en dag före sin 20-årsdag. Det blev en skandalös start, Swift släppte in fyra mål, men i motsvarande match bara en dag senare höll han nollan. Swift spelade sedan alla matcher utom en under de följande åren fram till andra världskriget bröt ut (utan honom släppte City in sex mål mot Millwall). Hans längd och spade-liknande händer gjorde det svårt för motståndaranfallarna att hitta en väg förbi honom, och även om han klandrade sig själv för att ha släppt in bollen i FA-cupfinalen 1934, hjälpte en rad räddningar City att säkra pokalen. Kriget berövade honom fler framträdanden eftersom Football League var avstängd, men han fortsatte att spela i den icke-konkurrenskraftiga Wartime League innan han återvände till spel och slutligen pensionerade sig 1949. Hans övergång till fotbollsjournalistik efter karriären slutade tyvärr i tragedi, eftersom han dog i flygkatastrofen i München, bara 44 år gammal.

Charles Hewitt / Stringer

Tony Book

1966-1974

Wesley / Stringer

17  Den här före detta murare började sin professionella karriär med en lögn: han var nästan 30 år när Malcolm Allison, som hade arbetat med Book i Bath City, övertalade spelaren att förfalska sin födelseattest, eftersom han trodde att Plymouth inte skulle betala avgiften om de visste hans verkliga ålder. Två år senare var båda i City, och Allison övertygade en motvillig Joe Mercer om att Book var den rätte även när han närmade sig 32. Tränaren hade rätt: inom kort utsågs Book till lagkapten och blev klubbens förste Player of the Year. Under de kommande fyra säsongerna ledde han Blues till silvermedaljer, bland annat Cupvinnarcupen. När han gick i pension blev han assisterande manager innan han sex månader senare tog över hela ansvaret och ledde City till ligacupen 1976.

Tommy Johnson

1919-1930

16 A målskytt under den första ligamatchen på Maine Road, Johnson (till höger) skulle senare få en gata uppkallad efter sig nära Citys gamla arena. Och inte undra på det: fram till Eric Brooks ankomst var han Citys bästa målskytt och hans 158 ligamål matchar Brooks, den senare bara före genom sina cupmål. Otroligt nog var den enda utmärkelse Johnson vann i City andradivisionen - men trots klubbens fluktuerande förmögenheter var denna produktiva anfallare en konsekvent spelare. Han hade sin bästa säsong när City återvände till högsta ligan och gjorde 38 mål på 39 matcher, vilket fortfarande är klubbrekord - inklusive fem i en enda match mot Everton. Det räckte för att ge honom en plats i det engelska landslaget, där han gjorde lika många mål i sina ynka fem landskamper. Förvånansvärt nog beslutade Citys ledning att sälja honom till Everton 1930.

Glyn Pardoe

1962-1976

15 Medane Book inte debuterade i Blues förrän han var i trettioårsåldern, var Citys Mr Versatile fortfarande 51 dagar från sin 16-årsdag när han först drog på sig tröjan: ett rekord som troligen aldrig kommer att slås. Pardoes tid i City, där han användes som forward, fick en stapplande start och han hamnade både i och utanför laget. Men precis som de förändrade klubbens framtid gav Joe Mercer och Malcolm Allison den fortfarande tonårige Pardoes karriär en nytändning och placerade honom på vänsterbacken där han blev en regelbunden startspelare. Hans erfarenhet både på mittfältet och i anfallet hade kommit honom väl till pass och gav honom ett lugn med bollen som gjorde honom till en utpräglat kultiverad back. Han spelade en viktig roll under de gyllene åren som följde, även om han aldrig riktigt var densamma efter att en benbrytande tackling från Uniteds George Best gjorde att han förlorade nästan två år på grund av skada. Men denne hängivne man för en enda klubb höll ut och hoppade gärna in när som helst och var som helst fram till sin pensionering 1976.

Eric Brook

1928-1939

14  Strikt sett var Brook en vänsterytter, men den senige Yorkshire-mannen nöjde sig inte med att hålla till vid sidlinjen utan kom ofta inåt för att både göra mål och skapa dem. Hans muskulatur gav honom en fruktansvärd kraft i skotten, som han ofta försökte sig på från oerhörda avstånd (ett cupmål mot Stoke anses allmänt vara ett av de bästa som någonsin gjorts på Maine Road), medan hans snabba spel gav honom möjlighet att terrorisera både ytterbackar och mittfältare. Hans mål hjälpte City till Wembley 1934 och han spelade fram Fred Tilson till segermålet när The Citizens vann med 2-1 över Portsmouth. Han spelade också en avgörande roll i den första titelvinnande säsongen 1936-37 och spelade varje match i en kampanj som inkluderade en omtumlande 20-matchers obesegrad svit. När han lade skorna på hyllan hade han gjort 177 mål och blev därmed Citys främste målskytt genom tiderna. Hans rekord skulle stå sig i nästan åtta decennier tills det slutligen överträffades av Sergio Agüero 2017.

Mike Doyle

1965-1978

13  En doyle var en enastående - och frispråkig - försvarare och var klippan i hjärtat av City-försvaret under klubbens mest fruktbara period utanför Pep Guardiolas regeringstid. Som barndomsfan fick han genom sina hårt engagerade prestationer ett rykte om sig att vara en hårding, och hans öppna avsky för United väckte stor uppmärksamhet i pressen - och hos arga supportrar från den röda halvan av Manchester. Men han njöt av trycket i ett lokalderby och hamnade sällan i det förlorande laget under sin tid i Citizens, och hans passion för klubben lyste igenom i hans attityd på planen. När han lämnade sina älskade Blues för Stoke 1978 hade han gjort 563 matcher, vilket innebär att han är trea på Citys lista genom tiderna, bakom Joe Corrigan och Alan Oakes. Doyle gick tyvärr bort i leversvikt för tio år sedan, men hans arv från City lever vidare genom sonsonen Tommy, en talangfull ung mittfältare.

Francis Lee

1967-1974

Mike Summerbee

1965-1975

11 "Thistoriens bästa centerforward", enligt City-fansen i en fram- och återgående sång med sina grannar, som vi inte ska upprepa här. Men den man som av sina lagkamrater kallades "Buzzer" tillbringade mer tid på kanten, där han snabbt blev en riktig publikfavorit. Han anlände från Swindon - som sonen Nicky skulle göra nästan 30 år senare - och etablerade sig omedelbart i Joe Mercers lag, spelade alla 52 tävlingsmatcher och gjorde tio mål när City flyttades upp till högsta nivån. Två år senare var de mästare och Summerbee gjorde 20 mål under sin bästa säsong, samtidigt som han stod för assisten till Neil Youngs avgörande mål i FA-cupfinalen -69. Trots rivaliteten på planen var Summerbee god vän med Uniteds George Best och delade irländarens hårda livsstil. Men de sena nätterna gjorde bara den här karismatiske underhållaren mer populär bland fansen: han är fortfarande en av de mest populära spelarna från den här eran och har nu en ambassadörsroll i klubben.

12 Efterefter att ha gjort nästan ett mål varannan match i Bolton värvades Lee av Joe Mercer för vad som vid den tiden var Citys rekordhöga övergångssumma. Mercer kallade honom "den sista pusselbiten" - och mycket riktigt passade den barbröstade anfallaren perfekt in från början, gjorde mål i sin andra match och ytterligare 14 gånger innan den avgörande sista matchen för säsongen mot Newcastle. Lee gjorde mål igen i en 4-3-seger och hjälpte Citizens till sin första ligatitel någonsin. FA-cupen lades till Citys troféskåp säsongen därpå innan Lee under fem säsonger var Blues bästa målskytt. Han var storvuxen och orädd och var särskilt farlig från 12 meter och gjorde regelbundet mål på straffar (många av dem hade han själv orsakat, eftersom hans tendens att gå ner lätt väckte en del kontroverser). Hans 35 mål under säsongen 1971-72 inkluderade faktiskt rekordmånga 15 straffsparkar.

Evening Standard via Getty

Fernandinho

Peter Powell / Medverkande via Getty

2013-2022

10   Detet har funnits värvningar med större namn under Sheikh Mansour-eran. Det har funnits spelare med mer imponerande statistik, fler assist och fler mål. Ändå har brasilianaren lätt varit en av de mest inflytelserika personerna under de senaste åtta säsongerna: en mittfältare vars osjungna hårda arbete gör det möjligt för Citys flairspelare att ta hand om rubrikerna på baksidan. Fernandinho är utan tvekan en mästare på en av fotbollens mörka konster - det är svårt att hitta en bättre taktisk fouler i Premier Leagues historia - men du hittar också list, hantverk och kreativitet i hans spel. Hans diagonala passningar har startat många anfall, och det finns få City-spelare som du skulle vilja se springa på en droppande boll runt 30 meter ut, en laserliknande träff mot Stoke är den bästa av hans tillfälliga skrikare. Trots Pep Guardiolas förkärlek för rotation hade han spelat mer än 300 matcher i alla tävlingar före säsongen 2020-21 - under vilken han lyfte sina två första troféer som klubbkapten. Det är inte konstigt att City, även vid 36 års ålder, var angelägna om att säkra hans tjänster i ytterligare ett år.

Yaya Touré

2010-2018

09  A tillverkad kontrovers om saknad födelsedagstårta och dåligt övervägda anklagelser mot Pep Guardiola bör inte förminska Tourés många prestationer i himmelsblått. Det är lätt att glömma att många hånskrattade när ivorianen värvades för 24 miljoner pund från Barcelona, och vissa experter ansåg att han inte var någon förbättring jämfört med de defensiva mittfältare som redan fanns i klubben. Men Roberto Mancini placerade honom på ett smart sätt längre fram i Premier League, där han med sina skarpa passningar, halsbrytande löpningar och kraftfulla skott blev en alltmer inflytelserik figur. Med de enda målen i både semifinalen och finalen i FA-cupen 2011 såg Touré till att City fick sin första trofé på 35 år. Ligatiteln kom säsongen därpå, men det var under Manuel Pellegrini 2013-14 som Touré var som bäst, med en fantastisk kvittering som hjälpte City att vända Capital One Cup-finalen och 20 mål - inklusive en rad ostoppbara frisparkar - som i stort sett på egen hand drog de blå över linjen när de på ett dramatiskt sätt säkrade ännu en titel på den sista dagen.

Alan Oakes

1959-1976

08 Tamed att rengöra skorna på Citys mycket älskade målvakt Bert Trautmann kunde en 15-årig Oakes säkert aldrig ha drömt om hur hans karriär skulle utvecklas. Nästan två decennier senare, när han lämnade för att bli spelaransvarig i tredjedivisionsklubben Chester, hade Oakes blivit Citys rekordhållare genom tiderna - och det är svårt att föreställa sig att hans 680 matcher kommer att slås i modern tid. Det är ett bevis på Oakes långa livslängd, men också på hans professionalism och lojalitet: han var en föredömlig tjänare för klubben och hans enkla stil gjorde att han i tysthet blev det bultande hjärtat i City från slutet av 50-talet till mitten av 70-talet.

Peter Doherty

1936-1945

07  Te som är gamla nog att ha sett den här flammhåriga irländska yttern i sin glansperiod kommer att säga att han inte bara är den skickligaste spelare de någonsin sett utan också en av de hårdaste arbetarna. Han kom från Blackpool 1930 och var en vänsterytter som kunde förvirra sina motståndare med sin kontroll och sina fascinerande kroppsvridningar - men det var inte förrän under sin första hela säsong som han gjorde avtryck. Säsongen 1936-37 var en säsong med två halvor för City, men Dohertys mål var en spännande konstant, och när laget kom igång efter jul fortsatte han att slå in dem, och hans 11 på de sista sju matcherna hjälpte Blues att säkra titeln på sista dagen. Han gjorde ytterligare 25 mål under den följande säsongen, men det räckte inte för att förhindra att mästarna blev dramatiskt nedflyttade. När kriget bröt ut hade han gjort häpnadsväckande 79 mål på bara 130 matcher, och han fortsatte sin fantastiska målskytte i den icke konkurrensutsatta Wartime League, där han gjorde ytterligare 60 mål på 89 matcher.

Kevin De Bruyne

2015- nutid

06 Medmed bara tre framträdanden på två år för Chelsea var belgarens första erfarenhet av Premier League inte särskilt lyckad. Därefter blomstrade han dock i Bundesliga med Wolfsburg och hans 44 mål gav honom utmärkelsen Årets fotbollsspelare i Tyskland. När han återvände till engelsk fotboll för 55 miljoner pund började De Bruyne snabbt att tysta tvivlarna. En vecka efter debuten i City gjorde han sitt första mål, och i april året därpå tog han City till semifinal i Champions League för första gången någonsin med ett distinkt skott från straffområdesgränsen. Under Pep Guardiola fick han en djupare roll och blev snart ligans assistkung, där han kombinerade häpnadsväckande visioner med makalös teknik på en konsekvent basis och levererade "Man of the Match" vecka efter vecka. De Bruyne är kapabel till kraftfulla, drivande löpningar och har förmågan att göra mål med båda fötterna, och anses nu allmänt vara den bästa mittfältaren i ligan. I ett lag med superstjärnor lyser han regelbundet starkast av alla.

Vincent Kompany

2008-2019

05   En inspiration. En institution. Den mest Mancunianska belgaren som någonsin levt. Om det inte vore för hans benägenhet att skada sig skulle Citys största ledare lätt kunna hamna i topp tre - det är ett bevis på hur bra han har presterat när han har varit tillgänglig för uttagning att han hamnar före sin landsman De Bruyne. Kompany värvades från Hamburg 2008 för en okänd summa (som tros ligga runt 6 miljoner pund) och representerar ett av de största fynden i Citys historia. Belgaren användes ursprungligen som defensiv mittfältare, men flyttades till mittbackspositionen, där han började utöva sitt inflytande. Kompany var en auktoritär men ändå lugn back och var ett självklart kaptensmaterial och fick bindeln för 2011 års säsong-12 och ledde sitt lag till Citys första ligatitel på fyra decennier - han gjorde ett viktigt mål mot rivalerna United i den näst sista hemmamatchen med en hög nick och säkrade den individuella utmärkelsen som säsongens spelare i Premier League. Allt eftersom åren gick missade han fler matcher än han spelade, men Kompany var fast besluten att skriva ett lyckligt slut på sin City-saga. Hans fantastiska 30-metersskott mot Leicester visade sig vara det avgörande ögonblicket i 2018 års-19 och hjälpte City att upprätthålla en extraordinär vinstsvit på 14 matcher som gjorde att de gick om Liverpool med en enda poäng.

Adrian Dennis/AFP via Getty Images

Bert Trautmann

1949-1964

Edward Miller / Stringer

04 Trautmanns historia är en påminnelse om att det verkliga livet kan skriva mer fängslande drama än någon manusförfattare. Han var fallskärmsjägare i Luftwaffe under andra världskriget och tillfångatogs av den brittiska armén mot slutet av konflikten och fördes till ett krigsfångeläger i Lancashire. När han släpptes stannade Trautmann i området och började göra sig ett namn som målvakt för det lokala laget St Helens Town - hans längd, räckvidd och naturliga atletism gjorde honom till en utmärkt stoppare. I slutet av 1949 skrev han på ett kontrakt med City, till fansens stora förtret, som protesterade mot tyskens ankomst på grund av hans insatser under kriget. Supportrarnas burop avtog dock snart och Trautmann gjorde en rad imponerande insatser i målet - även om han fortsatte att bli utskälld av bortafansen. Med ögonen på Londonbaserade medier fick han stående ovationer från både spelare och supportrar när han höll nollan i en match mot Fulham, och hans rykte växte från och med nu. Det avgörande ögonblicket i hans City-karriär skulle komma i FA-cupfinalen 1956. När The Citizens ledde med 3-1 dök Trautmann modigt ner framför fötterna på Birminghams Peter Murphy, och kollisionen ledde till att han bröt nacken. Förvånansvärt. Trautmann spelade vidare och gjorde ytterligare räddningar för att bevara ställningen. Det var först efter tre dagar som den fulla omfattningen av hans skada upptäcktes.

Sergio Agüero

2011-2021

03      Detet finns egentligen bara ett möjligt ställe att börja på. Söndagen den 13 maj 2012, när klockan tickar över 93 minuter, spelar City oavgjort 2-2 mot Queens Park Rangers och är på väg att ge titeln till sina mest hatade rivaler i en match som förväntas vara en formalitet. Sekunder senare fångar Sergio Agüero upp en returpassning från Mario Balotelli och tar en touch när Rangers-försvararen Taye Taiwo kastar sig in i en tackling och nästan träffar argentinarens högra fotled. På något sätt, i denna hårdaste av smältdeglar, med insatserna som högst, Agüero att hålla sig iskall och använder samma högerfot för att avlossa ett ostoppbart anfall förbi Paddy Kenny vid sin närmaste stolpe och skicka City-fansen i extatisk hänryckning. Det hade gått 44 år sedan Citys senaste titel i den högsta ligan och med säsongens sista meningsfulla spark hade de med två poängs marginal tagit United till den engelska fotbollens mest åtråvärda pris. Om det var allt Agüero hade bidragit med till City skulle hans namn för alltid vara inmejslat i klubbens folklore. Men detta var bara ett av ett rekordstort antal mål (260 på 390 matcher) och en mängd ikoniska ögonblick i himmelsblått. Agüero var inte bara en fantastisk målskytt, utan även en målskytt av fantastiska mål - dunderbollar nära stolpen, delikata chippar, slalomartade soloräder - och när han lämnade klubben på en fri transfer till ett penningstint Barcelona blev Premier League utan en av de bästa anfallarna som det engelska spelet någonsin har skådat.

Colin Bell

1966-1979

02   Som tonåring i Bury hade Bell uppmärksammats av ett antal storklubbar. Citys assisterande manager Malcolm Allison verkade dock inte imponerad och påpekade högljutt hans svagheter. Allt var ett trick: Allison hade försökt så tvivel bland konkurrenterna om hans signatur så att City skulle kunna säkra hans tjänster. I själva verket hade han inga som helst tvivel om mannen som han kallade "Nijinsky", efter den berömda kapplöpningshästen som var känd för sin uthållighet. Bell var verkligen ett fullblod: han kombinerade naturlig atletism med anmärkningsvärd intelligens, en oväntad tempoväxling, ett skott lika kraftfullt som någon anfallare och en oöverträffad känslighet. Han rörde sig med en dansares elegans i den berömda "baletten på is", där City krossade ett starkt Spurs-lag på en snötäckt plan, medan en härlig genomskärare med utsidan av högerfoten spelade fram Francis Lee till det avgörande fjärde målet mot Newcastle som säkrade First Division-titeln 1968. En fruktansvärd tackling från Uniteds Martin Buchan satte till slut stopp för hans karriär, men det är ett bevis på att mannen som kallades The King of the Kippax (den del av Maine Road där Citys mest högljudda supportrar höll till) nu har en läktare uppkallad efter sig.

David Silva

2010-2020

01 Evså ofta dyker det upp en fotbollsspelare som verkar spela ett helt annat spel än sin omgivning. Så var det med den spanske mittfältsmaestron, känd som Merlin av lagkamraterna för sin övernaturliga förmåga att trolla fram något ur ingenting. City hade jagat Silva i två år när han äntligen satte pennan mot papperet 2010, även om många trodde att han inte hade rätt kroppsbyggnad för att klara Premier Leagues fysiska krav. Men det här tysta, ödmjuka lilla geniet hade hört allt förut: som ung hade han ofta dominerat matcher mot större, äldre motståndare. Det dröjde inte länge förrän han regelbundet fick utmärkelser som matchens lirare och gjorde ett lysande individuellt mål mot Blackpool, hans första i ligan. Ändå var Silva mycket oftare den som levererade: hans överdådiga volleypassning till Edin Džeko i derbysegern med 6-1 på Old Trafford innebar en seismisk maktförskjutning i staden. Med en oöverträffad känsla för rymd hade han den otroliga förmågan att hitta lugna platser även i de mest kaotiska matcher. Han dikterade regelbundet tempot i anfallen och visade sig ofta vara nyckeln till att låsa upp även det tätaste försvaret. Och i sitt mörkaste ögonblick, när hans för tidigt födde son Mateo kämpade för sitt liv i Spanien, lyckades en rakad Silva på något sätt uppbåda den inre styrkan för att producera något av sin allra bästa form. Nu det är magi.

Alex Livesey / Personal

Ord Chris Flanagan
Porträtt Nick Eagle
Tack till Kolossal
Sportförvaltning

RAHEEM
STERLInG

Raheem Sterling mötte mycket kritik tidigt i sin Manchester City
karriär, men han övervann den för att bli en hjälte för klubb och land. Nu berättar Three Lions-anfallaren FFT hur han bevisade att tvivlarna hade fel

AUTUMn 2019

FyraFörrTwo Augusti 2019

herregud!"
FyraFyraTvå är djupt inne i Manchester Citys otroliga träningsanläggning Etihad Campus och en åttaårings käke har just tappat hakan.
Denna tidiga höstkväll befinner vi oss i en stor inomhushall, och på ena sidan av en skiljevägg pågår ett träningspass för en av klubbens juniortrupper. På andra sidan draperiet poserar Raheem Sterling för en fotografering med FFT.
Ungdomarna är omedvetna om att Sterling bara är några meter bort - det vill säga tills en borttappad fotboll hittar vägen runt gardinen. Ett barn kommer för att hämta den och plötsligt finner han sig stirra rakt på en engelsk superstjärna. Inte nog med inte bara att hans käke slår i golvet, han svimmar nästan av spänning. "Oh my gosh", verkligen.
Mystiskt nog börjar det sedan komma in ett antal borttappade fotbollar under de närmaste minuterna. varje gång bollen på något sätt tar sig runt ridån - helt oavsiktligt, förstås - dyker ett annat barn upp för att få en skymt av sin hjälte. Mannen själv ler bara blygsamt. Sterling har inte alltid blivit beundrad, men det har börjat förändras under det senaste året eller två.
Sterling har hjälpt till att skriva historia i Manchester City, och tog en aldrig tidigare skådad inhemska trippel förra säsongen, och vi bad honom att dra på sig ett par historiska dräkter idag: en klassisk hemmastripp från 1989 och den berömda fluorescerande tröjan som Paul Dickov & Co. bar i play-off-finalen 1999, när City besegrade Tony Pulis Gillingham på gamla Wembley för att ta sig ur den tredje nivån.
FFT träffade Sterling senast för tre år sedan. Då var han märkbart tystlåten till en början, innan han gradvis blev mer bekväm och pratsam allteftersom tiden gick. Dagens intervju följer ett liknande mönster. Sterling är 24 år nu, men det blir inte mycket småprat när han poserar för fotografier. Han är mycket artig, men han känner oss på pulsen. Han har blivit bränd så ofta av media tidigare att det är helt förståeligt. Sterling behöver skapa lite förtroende, snarare än att öppna upp omedelbart.
När vi sätter oss ner för att prata börjar han slappna av. Det här är trots allt en man som har börjat hitta sin röst på senare tid, både på och utanför på planen. Det här är en man som i allt högre grad är villig att stå stå upp mot orättvisorsamtidigt som han utvecklas till en av de bästa fotbollsspelarna på planeten.
att följa i Cristiano Ronaldos fotspår
Det är den sistnämnda punkten som vi vill utforska först, och mycket av det kretsar kring en sak: mål. Under fyra säsonger mellan 2013 och 2017 låg Sterlings målskörd för klubb och land på en jämn nivå: 10 mål, 12 mål, 12 mål, 10 mål. Även om det var en helt respektabel avkastning för en spelare som aldrig har varit en utpräglad forward, gjorde dessa siffror inte full rättvisa åt den talang han besatt.
Sedan kom säsongen 2017-18: 23 mål. Och under säsongen 2018-19 31. När vi träffas i mitten av september har han gjort åtta mål på sina sju första matcher 2019-20. Har det varit den bästa formen i hans karriär hittills?
"Ja, det skulle jag säga", säger Sterling till FFToch tillägger: "Särskilt eftersom det inte har varit i en månad eller två månader - jag har varit konsekvent i över två och ett halvt eller tre år nu.
"Jag gick igenom en period som var svår för alla 19- eller 20-åringar, och det handlar om hur man kommer ut på andra sidan. Det handlar om tron du har på dig själv, och att och att jobba riktigt hårt. Det handlar om ålder och erfarenhet, att rätta till misstag som man har gjort i det förflutna och att inte gråta - bara försöka bli bättre."
Det handlar också om att lyssna på sin mamma. I flera år tjatade hon på honom med en enkel fråga: "Varför går du inte in i lådan mer?" Så småningom gav han med sig.
"Ja, hon är glad nu!" erkänner Sterling och skrattar. "Det är ingen idé att vara ute på vänsterkanten hela tiden om målen är inne i boxen. Min mamma är stolt över mig och det gör mig glad."
Han har lärt sig av att spela tillsammans med målkungen i Manchester City: Sergio Agüero (nedan). "Jag tittar på Sergios avslut", förklarar Sterling. "Ibland, om jag ser en spelare göra en viss typ av mål, tänker jag: 'Okej, coolt, det är intressant hur han gjorde det'."
Sterlings målexplosion under de senaste säsongerna senaste säsongerna har lett till jämförelser med en spelare som upplevde samma sak i sina tidiga tidiga tjugoårsåldern trots att han inte spelade som anfallare. "Det finns en likhet med Cristiano Ronaldos utveckling i Manchester United", skrev Jamie Carragher nyligen.
Sterling är angelägen om att betona att han inte ser sig själv som på Ronaldos nivå, men han erkänner att det kan finnas flera likheter i deras karriärvägar.
"När man blir äldre börjar man inse vad som är viktigast i fotboll", säger City-stjärnan. "I de yngre åldersgrupperna vill du visa världen och din manager att du har förmågan. Du vill göra dina dribblingar och glömmer bort att göra mål. Det är inte din huvudprioritet.
"När Cristiano var 13 år och fram till 16 års ålder gjorde han flest mål i sina ungdomsgrupper. Men sedan blev han professionell för första gången, precis som jag blev professionell för första gången, och du vill visa alla att du har förmågan, så du börjar göra allt det där snygga fotarbetet.
"Efter ett tag börjar folk säga: 'Han måste göra fler mål'

"O

"Vid vissa tillfällen förra säsongen trodde vi trodde vi att vi kanske hade blåst det. När vi väl hade kommit tillbaka på topp, släppte vi inte taget."

Bilds PA Images/Getty Images

Sen vaknar man upp och inser och inser: "Åh, det kanske jag gör och man lägger ner arbetet. Jag tror att det var vad han gjorde, och det är likadant med mig. Men jag jämför inte oss två, för han är en av de bästa spelarna som någonsin har spelat.
"Jag gjorde 31 mål för klubb och land förra året, så jag måste göra ännu bättre ifrån mig nu. Det är bara så jag är som person: om jag har gjort något måste jag göra det bättre nästa gång. Om jag får mer än 31 den här säsongen måste jag nå högre året därpå. Det är en utmaning, men man måste leva upp till det, för vi är i en bransch där man bedöms utifrån de här sakerna.
"Men det är inte bara för att man blir bedömd. Ju mer jag skjuter och ju mer de andra i vår anfallsstyrka skjuter, desto troligare är det att vi kommer att vinna troféer."
Cristiano Ronaldo blev en utpräglad anfallare på äldre dagar, så kan Sterling tänka sig en situation i framtiden där han gör samma sak? "Jag tror det", säger han. "Jag tycker om att vara i boxen, så förhoppningsvis en dag, ja."
"i london kan det hända saker när som helst. Man försöker desarmera det"
1999, några månader efter Dickovs berömda kvittering på Wembley, anlände en femårig Sterling från Jamaica till nordvästra London, där han bodde i närheten av det som då var Twin Towers. Den berömda gamla stadion skulle snart rivas, men från tidig ålder drömde han om att spela på den nya, som gradvis reste sig från marken.
"Fotboll var allt jag tänkte på", säger han. "Jag minns mitt första Sunday League-lag i Kingsbury och att jag fick mitt första par Nike-skor. Det enda jag någonsin ville göra var att gå på dessa träningspass, spela i dessa helgmatcherna och spela i de turneringar som kom varannan månad."
Sterling gick med i Queens Park Rangers ungdomssystem 2003. Han avgudade Ronaldinho och senare Lionel Messi, men när han var 14 år gammal hittade han en hjälte på närmare håll: Adel Taarabt, som hade anlänt till Loftus Road från Tottenham. "Han var vänsterytter när jag spelade i QPR och det han kunde göra med en fotboll var helt galet", säger Sterling och skrattar när han minns marockanen, som nu är 30 år och spelar för Benfica. "På grund av hans förmåga är jag lite besviken över att han inte spelar på högsta nivå nu. Jag säger inte att han inte är på högsta nivå, men han kunde ha varit i ett ännu större lag än vad han är nu."
Rangers skakades i maj 2006 av mordet på den 15-årige ungdomslagsspelaren Kiyan Prince, som knivhöggs till döds i Edgware-distriktet i norra London. Den här säsongen har QPR:s hemmaplan döpts om till Kiyan Prince Foundation Stadium. "Jag kände inte Kiyan personligen, eftersom han var några år äldre än jag", säger Sterling. "Men vad jag har hört var han en fantastisk spelare. Det var verkligen tragiskt hur han dog."
Sterling medger att även han upplevde farliga situationer som ung när han växte upp i den engelska huvudstaden. "Det kan vara så i London ibland", förklarar han. "Man växer upp i vissa av de här områdena och när som helst kan något hända. Du har barn i samma ålder, och de kanske ser att du kommer från ett annat område och vill ta något från dig. Då tänker man: "Nej, det får du inte", och så spårar det ur helt utan anledning. Det har hänt många gånger i London att saker och ting har gått snett, som vi säger. Man försöker bara vara mogen och avdramatisera det."
Sterlings liv tog en helt annan väg när han fyllde han fyllde 15: han värvades av Liverpool i februari 2010 i februari 2010. Förutom de uppenbara karriärfördelarna karriärfördelarna hjälpte det honom att fly undan farorna i London. Hemlängtan var aldrig något problem.
"Jag älskade varenda minut av det", säger han om vad som kunde ha blivit en utmanande flytt till andra änden av landet. "Det var förmodligen det bästa som kunde hända mig just då - att flytta, byta plats, komma in i en ny miljö. Jag kom bort från London och hamnade i en miljö där jag var för mig själv, med mina föräldrar och de andra barnen där. Det var som om Gud gav mig en ny början - någonstans där jag kunde vara ensam och fokusera."
Inom loppet av två säsonger hade Sterling blivit den tredje yngsta spelaren i The Reds historia. Han var 17 år och 107 dagar gammal när Kenny Dalglish bytte in honom i den 84:e minuten i Premier League-matchen mot Wigan. "Det var ett vackert ögonblick", säger han med ett leende på läpparna. "Jag minns att jag tänkte, 'Jag längtar efter att få komma in på planen på Anfield - och så fort jag får bollen gör jag stepovers. Jag bryr mig inte om var jag är; jag försöker slå den första spelaren som kommer till mig!""
Hur många överstegsfinter hann han med under sin korta tid på planen? "Jag tror att jag fick in tre eller fyra!" säger han och brister ut i skratt.
Under sin blott tredje säsong i A-lagstruppen befann sig Sterling i ett Liverpool-lag som var på väg mot Premier League-titeln. Alla vet hur den säsongen slutade. För Steven Gerrard, 33 år, var det sista chansen att lyckas i Premier League. Sterling var bara 19 år. Han visste säkert att han skulle få andra chanser senare i sin karriär. Dämpade det smällen?
"Det gjorde det inte lättare, för vi var så nära", säger han. "Vi var tvungna att göra fler mål än lagen mycket av tiden under den säsongen, men vi var briljanta ibland. I början av den säsongen visste vi inte att vi skulle vara med där uppe hela vägen till slutet. Jag tänkte inte på något som skulle hända efteråt, jag ville bara vinna den säsongen. Det var svårt att ta in - ett riktigt lågvattenmärke."
Den titeljakten skulle bli början till slutet på hans tid i Liverpool. Inom ett år hade han anslutit sig till Manchester City, efter att inte ha lyckats komma överens om ett nytt kontrakt på Anfield. Det var ett beslut som ledde till kritik, både från Liverpoolfans och från andra håll.
Sterling känner att han har pratat om det kontroversiella steget tillräckligt ofta nu och är ovillig att gå över gammal mark, men han medger att kritiken påverkade honom under hans tidiga dagar i Manchester City. Formen och självförtroendet försämrades, vilket ledde till att kritiken ökade ytterligare. Det blev en ond cirkel.
"Det var svårare än jag hade förväntat mig", säger han om den första tiden som Cityspelare. "Du är ung och du har värvats som den dyraste engelska spelaren vid den tidpunkten. Du befinner dig i en ny bubbla och du anpassar dig till saker och ting, vilket kan vara mycket för en 20-åring. Samtidigt hjälpte inte det som följde med utanför planen mig på planen.
"Om jag hade kommit hit och inte fått den kritik jag fick utanför planen, kan jag garantera dig att det hade varit en annan historia. Jag var 19 eller 20 år och folk gav mig den värsta kritik du någonsin kan tänka dig. Det var svårt att ta emot, för man är ung och förstår inte varför. Kanske sex månader tidigare hade de gett mig massor av beröm. Helt plötsligt var det: 'Han är inte tillräckligt bra'."
Det skapade tvivel, som i sin tur skapade misstag. "De misstagen var mer inom mig själv,

Bilds PA Bilder

"Jag tror att folk förstår mig nu. De kan se sanningen och strunta i vad de har hört om mig tidigare"

Kapplöpningen till 50 kepsar

I juni 2019blev Sterling den tredje-yngsta spelaren att nå halva-århundradet för England - Shilts var i 30-årsåldern...

Wayne Rooney

23

Michael Owen

Raheem Sterling

24

Bobby Moore

25

Steven Gerrard

26

David Beckham

27

Peter Shilton

33

inte om min förmåga", säger han. "Det handlade om självförtroende. När det inte går så bra, när folk pratar illa om en, är det inte lätt att höra det. Det finns i ens huvud och spelar med en.
"Om jag hade en dålig första touch, eller inte slog min försvarare, skulle jag bli nedstämd över det. Jag tänker inte så nu. Jag tänker: 'Ja, jag har inte haft den bästa halvleken, men i andra halvlek gör jag mål."
Att ta mindre notis om sociala medier har hjälpt. "När man är ung vill man veta vad folk säger om en", medger han. "Men ju mindre man ser, desto bättre. Om du inte ser något kan det inte påverka dig.
"När jag har blivit äldre har jag insett att kritik är en del av spelet. Det förändrar inte vem du är som person och det ändrar inte vem du är som fotbollsspelare heller. Den del jag kan kontrollera är vad jag gör på fotbollsplanen. Jag är en person wsom vill bevisa att folk har fel hela tiden."
"Folk ville inte ha med mig i Englands lag. Jag visste att jag var tvungen att höja min nivå"
Processen med att bevisa att folk hade fel satte verkligen fart under säsongen 2017-18. Tidigt under säsongen kom rapporter om att City hade erbjudit Sterling som en motvikt i ett försök att värva Alexis Sanchez från Arsenal. På sina håll spekulerades det i att engelsmannen skulle vara överflödig efter två säsonger på Etihad Stadium, där City slutade på fjärde och tredje plats.
Men Sterling fick snart lugnande besked från fotbollsdirektören Txiki Begiristain. "Klubben lade ner det direkt", säger han nu. "Jag pratade med Txiki och han sa: 'Nej, det är inte sant. Vi skulle inte sälja dig, vi skulle inte byta dig mot någon"." Senare avslöjade City offentligt att det hade varit Arsenal som ville inkludera Sterling i att inkludera Sterling i affären. De himmelsblå hade omedelbart vägrat.
Från det ögonblicket har Sterling aldrig sett tillbaka. Han började göra mål ofta när City började sin marsch mot Premier League-titeln. Han lyfter fram ett segermål i den 96:e minuten hemma mot Southampton i november som sin personliga höjdpunkt under den kampanjen. "RAHEEM STERLING! DET. VINNER. TITLES!" ropade TV-kommentatorn när Sterling hittade det övre hörnet utanför straffområdet och rusade iväg för att fira som en besatt, medan Pep Guardiola hoppade runt i glädje vid sidlinjen. "Det var bokstavligen den sista sparken i matchen", säger Sterling. "Vi behövde de där tre poängen."
I slutet av säsongen hade City tagit rekordhöga 100 poäng och Sterling hade fått sin första medalj som Premier League-vinnare. "Det var något jag hade drömt om - det var den trofé som jag hade varit besatt av som barn", säger han. "Att äntligen få lägga vantarna på den och att äntligen få den där medaljen... det finns ingen bättre känsla."
En annan titel följde, trots det svåraste av tester för att övervinna Jurgen Klopps Liverpool. Hur tufft var det att möta den utmaningen?
"Tufft? Nej, inte tufft - det är lysande!" säger Sterling. "Du vill inte vara det enda laget i ligan som vinner fotbollsmatcher. Man vill inte spela mot de enkla lagen och vinna med 5-0 varje match. Ja, det är trevligt, men om du vinner 5-0 varje helg, vad är då poängen med att spela? Det är bra att ha de här lagen som kommer att vara konkurrenskraftiga - så länge de inte slår oss för många gånger, förstås! Det är fantastiskt att vara involverad i.
"Under förra säsongen tänkte vi alla ibland: "Vi kanske har misslyckats med det här". Men vi fortsatte tills vi var tillbaka på toppen, och när vi väl var tillbaka på toppen släppte vi inte det."
Den 10 november möter Manchester City Liverpool i Premier League på Anfield. under flera år kunde Sterling inte visa sin bästa form när han mötte sin tidigare klubb - hans första 10 matcher mot Liverpool gav noll mål, och han medger att han alltid kände sig lite obekväm med att spela mot de röda.
"Ja, för det var en klubb som gav mig min fotbollskarriär", säger han. "De investerade mycket pengar och tid i mig, så varje gång jag åker dit eller spelar mot dem får jag flashbacks... inte bara av att spela i A-laget, eller ens i ungdomslaget, utan av att ta på mig tröjan för första gången i mitt första U18-derby mot Everton - sådana saker. Ibland tänker jag: 'Jag brukade ha den tröjan'."
På Wembley för Community Shield i augusti bröt Sterling äntligen sin ducka mot Liverpool. "Jag var verkligen glad över att få göra mitt första mål mot dem", säger han till FFT. "Efter att inte ha gjort mål mot dem på så länge måste jag försöka ta igen förlorad tid nu. När folk fortsätter att påminna dig om att du inte har gjort mål, så när det första går in, är du mycket mer självsäker nästa gång."
Den kanske största vändpunkten i Sterlings karriär Englands karriär inträffade vid ett sådant tillfälle. Efter att ha nätat mot Estland i oktober 2015 gick han 27 landskamper utan att göra mål för sitt land sitt land, som sträckte sig över en katastrofal Euro 2016-kampanj och till och med ett lovande VM. I Ryssland spelade han utan tvekan bra, men gjorde allt annat än mål.
"Raheem Sterling har nu gått 1 000 dagar utan att göra mål för England", proklamerade en tidningswebbplats efter att Gareth Southgates män slog Colombia i åttondelsfinalen. Med tanke på Sterling hade just spelat sin roll i en av de Three Lions mest euforiska kvällar på flera år, fick rubriken utbredd kritik.
Den allmänna opinionen började långsamt vända tillbaka till hans fördel - och så kom en Nations League-match mot Spanien i Sevilla. Sterling slog till två mål före halvtid, och slussarna öppnades. Ett hat-trick följde mot Tjeckien Tjeckien. Han möter FFT efter åtta mål i sina åtta senaste framträdanden för England.
Måltorkan verkar nu vara ett avlägset minne. "Allt kom sig av att jag hade dålig press, allt kom sig av att jag hade ett stigma", avslöjar Sterling. "Folk tittade på mig på ett visst sätt och dömde mig innan jag ens hade spelat fotboll för England.
"Jag tror bara att folk var redo att... de ville inte ha mig i landslaget landslaget. Även om jag gjorde bra ifrån mig för min klubb, ville de inte ha mig i landslaget. Det var den känslan jag hade då, och det gör en nedstämd. Det gör att man hamnar i en låg position. Du vill vara så bra du kan för ditt landslag landslaget, men om man inte har den kärleken, vilket jag inte tyckte att jag fick, då blir man..." Hans mening tar slut när han försöker välja sina ord noggrant.
"Jag visste att jag var tvungen att höja min nivå", fortsätter han. "Oavsett om folk ville ha mig eller inte var jag tvungen att visa dem att jag ville vara där och jag ville verkligen ta igen förlorad tid efter några nedslående säsonger i landslaget. När de två målen kom mot Spanien Spanien visste jag från och med då att det här är något Jag kommer att göra regelbundet för England nu. Jag kände mig ännu mer självsäker av att vara där, att få det mottagande jag fick efteråt från folk på utsidan, fansen. Jag behövde bara sätta bollen i mål, så skulle allt komma efter det. Jag tycker att det flyter på nu.
"Jag tror att folk förstår mig nu - de kan se sanningen och ignorera vad de har hört om mig tidigare. De ser att jag är en person som bara vill göra det bästa för landslaget."
Vad de hörde - eller snarare läste - var en ström av mediebevakning som gav intrycket av att Sterling på något sätt var flashig, och skyltade med sin rikedom. Från

"Varje gång vi spelar mot Liverpool får jag flashbacks. Ibland tänker jag tänker jag ibland: 'Jag hade den tröjan'"

Ovan Sterling gjorde äntligen gjort mål mot sin gamla klubb... Höger ...och plockade upp en annan trofé också

"Han är tuff, han är briljant, han är vår"

Steven McInerney, YouTubing City-fan, delar varför Sterling är en av fansens favoriter

Det var svårt att inte bli upphetsad när City värvade Raheem Sterling. Vad är bättre än att värva en rivals explosivt talangfull ung forward, än mindre en som just hade utsetts till Europeisk fotbolls Golden Boy, vsom anses vara den bästa under-21 spelare på kontinenten? Sterlings ankomst försvagade Liverpool och gjorde oss starkare. Perfekt.
Det borde haha varit den boost vi behövde. Manuel Pellegrinis lag började sakta ner. Gnistan och tempot som gjorde City så spännande att titta på under hans första säsong var gen. Vi behövde mål, flair och fart. Sterling, tyvärr, inte förändra det.
Ett tidigt hattrick mot Bournemouth skisserade hans skrämmande potential, men vi såg bara glimtar av hans talang som Citys säsong flundrade. De vågade, spännande löpningarna försvannförsvann, när han blev tveksam på bollen. Supportrarna började ifrågasätta om han överhuvudtaget var så bra. Det fanns hörbara muttranden på läktarna och han hade ännu inte den mentala styrkan att bära en sida som var fylld av tvivel.
Sedan kom Pep Guardiola. Inte för  a sekund vill jag underminera Sterlings egen roll i hans anmärkningsvärda förbättring, men Peps ankomst verkligen spark-startade hans renässans. Det var inte helt enkelt segling, eftersom Guardiolas första år var en säsong med upp- och nedgångar och misslyckade idéer - för Sterling, också - bmen Pep fortsatte. Han skrattade bort de rapporterna som kopplade Sterling till Arsenal ochmed förödande effekt, satte igång med att tända elden han behövde. Sterling såg självsäker ut och blev den främsta förmånstagaren för en sida inrättad för att leverera en sådan en intelligent spelare.
Han var betydligt modigare. Hs lycka framför mål förbättrades. Han var ett annat odjur. A Champions League oavgjort i Napoli framhävdeed hans förbättring perfekt. Han var exceptionell, tog kampen till dem, sprang på deras försvar gång på gång.
En hel del av äran måste gå till spelaren självockså. Det krävs exceptionell mental styrka för att hantera missbruk han mötte. Mindre spelare förståeligt ha kunnat falla ihopmen Sterling gjorde inte det. Han borde inte ha behöva utstå övergreppen, men det har gjort  hans vändning och nuvarande prestationer ännu sötare. Han har vuxit så mycket i City att det nästan känns som om han är en av våra egna nu. Vi...är.. väldigt defensiva mot honom.
A blyg pojke blev en våldsamt djärv man - och hanhan gjorde det på vår klubb. Trots allt har han blivit Englands bästa spelare. Vad är inte att älska med det?
Hhan är tuff. Hhan är briljant. Aoch han är vår.
Följ Steven på Twitter @StevenMcinerney eller på YouTube-kanalen Esteemed Kompany

våra möten med mannen själv, är det inte alls det intryck vi får alls - särskilt inte under de första minuterna efter ankomst, när han bedömer situationen. Han är långt ifrån fräck.
"Jag är en person som gillar att observera, titta på människor och förstå vem jag talar med innan jag öppnar mig", erkänner han. "Så har jag varit ända sedan jag var ung."
Sterling tillägger: "Men man hör saker och kör på det", och återkommer till de ständiga antydningarna att han var flashig. "Jag hör saker om människor och ibland tror jag på dem. Det är naturligt: man dömer människor innan du träffar dem. Men tack för det", tillägger han och uppskattar att vi var lika förbluffade över beskrivningarna som han var.
Ett par månader efter Englands seger i Spanien kom kanske det sista avgörande ögonblicket i omvandlingen av Sterlings popularitet: ögonblicket då han var modig nog att tala ut om pressbevakningen, efter att han blivit rasistiskt misshandlad i Chelsea. Liksom förutom att få beröm för sina exceptionella prestationer på planen, har Sterling vunnit beundran runt om i nationen för att vara villig att prata om bredare frågor.
"Man får många komplimanger och mycket kärlek för att man står upp för sig själv, och inte bara för sig själv, utan för ett helt samhälle", säger han. "Jag känner mycket kärlek när jag är ute och går - inte bara bara från City-fansen, utan även från majoriteten.
Även om Sterling inte vill fördjupa sig alltför djupt in i frågan om rasism i just den här intervjun intervju, utan föredrar att fokusera på fotboll, medger han medger han att han nu känner sig mycket mer självsäker att tala ut om saker, oavsett vilket ämne det handlar om. "När man är ung vill man egentligen inte göra någon upprörd", erkänner han. "Man vill inte ha mer bråk än vad man redan har så man biter sig i tungan och låter det vara. Men om du har något som du känner starkt för, oavsett vilken position du har, finns det ingen anledning till att du inte ska ha rätt att tala."
Champions Leagues och Ballons d'Or
På klubbnivå är det en uppenbar sak som saknas från Sterlings imponerande trofésamling: Champions League. Under 2017-18 åkte City ut till Liverpool efter en Leroy Sané mål underkändes, trots att repriserna visade att det borde ha stått sig. Förra säsongen rycktes hoppet bort på ett ännu grymmare sätt.
Sterling sprang iväg för att fira en dramatisk seger på stopptid hemma mot Tottenham som också fullbordade hans hattrick, bara för att VAR skulle ingripa och besluta att Sergio Agüero hade varit marginellt offside i uppbyggnaden. "Ett år, om det hade funnits VAR, skulle vi fortfarande ha varit med", säger Sterling. "Nästa år, när VAR kom, skulle vi ha varit i semifinal om det inte hade funnits.
"Det var en fantastisk känsla när jag gjorde mål mot Spurs. Det finns ingen känsla som kan slå den för mig - att göra ett sent segermål hemma i Champions League och gå vidare till semifinal. Sedan ser man VAR på tavlan och man säger: "Ja, de kommer inte att döma bort det - vi är onside". Sedan blir det bortdömt och man är ute. Du har haft den bästa känslan i världen, och sedan den värsta känslan i världen.
"Jag tvivlar inte på att vi så småningom kommer att vinna Champions League, även om det inte är under min tid här. Men jag tror att det kommer att bli under min tid - att vi kommer att vinna Champions League. Om vi gör det skulle det vara höjdpunkten i min karriär hittills, helt klart."
Han utsågs till årets fotbollsspelare av Football Writers' Association i april, men om han äntligen vinner champions League och det kan flytta honom till att tävla om globala utmärkelser som Ballon d'Or. "Om man tittar på spelare som kan bli utsedda till de bästa i världen i framtiden tänker man på Neymar, [Kylian] Mbappe, [Mohamed] Salah och Sterling", sa Xavi nyligen. "Just nu är det Sterling som vinner det racet."
Sterling medger att Ballon d'Or är en karriär ambition. "Ja, absolut, det är en dröm för mig", säger han säger han. "Många spelare kommer förmodligen inte att säga det, men det är en dröm för alla spelare. Alla spelare vill bli bäst i världen. Men det är mycket arbete som måste göras. Du måste göra det konsekvent, och du måste vinna de största troféerna - det är Champions League, Euros Euros, världscupen. Du måste göra det spektakulära. Kanske om du vinner Champions League och har en riktigt bra säsong, kan du börja prata om sådana saker. Men det är en så lång process."
Vissa tvivlade på att Sterling någonsin skulle nå ett stadium där han betraktades som en av världens största fotbollsspelare. Han kan inte förutspå om han kommer att utvecklas tillräckligt långt för att vinna Ballon d'Or, men han var alltid övertygad om att han skulle nå den nivå han befinner sig på nu.
"Från en ung ålder, oavsett vad du säger till mig, kommer jag att göra det motsatta", säger han och betonar varje ord nu. "Om du säger till mig att jag inte kan göra något, så gör jag det. I min karriär, oavsett hur svåra tiderna har varit, oavsett hur dåligt jag har spelat, har det aldrig varit en förändring i mitt sinne om vart jag ska gå. Jag vet att det bara är en tidsfråga innan jag spelar på det sätt jag vet att jag kan spela och når den nivå jag vet att jag kan nå.
"Det är inte för att låta självsäker, det är inte för att låta arrogant, men det är så jag har varit från en ung ålder. Saker och ting kommer att bli tuffa. Fotboll är inte lätt. Det är många saker som händer förutom att bara spela på planen. Men det fanns aldrig ett ögonblick under de dåliga tider jag gick igenom som jag inte tänkte: "Jag kommer att vara i det här skedet". Jag hade alltid tron på att jag skulle vara det."
"om vi är i final, i min hemstad, på wembley, då är det kört!"
Sterlings framsteg har varit sådana att vissa till och med har tippat honom att nå Lionel Messis nivå en dag. "Var placerar du Raheem med messi och Ronaldo?" frågade experten Trevor Sinclair nyligen. "Jag skulle placera honom precis bland dem. Han är där nu."
Mannen själv är lite mer försiktig. "Messi är enastående!" säger han och ler. "Om jag gör 50 eller 60 mål per år de kommande 15 åren kan du prata med mig om det - men prata inte med mig om Ronaldo eller Messi! Jag vill inte höra den kopplingen.
"Jag säger inte att jag inte värdesätter mig själv, men de är två killar som har gjort det i 15 år. Det är inget man hör talas om: 40, 50, 60 mål på 15 år. Det är en lång process att gå för det. Men jag utvecklas och jag vill förbättra mina siffror varje år. Om jag gör det om 10 eller 15 år, då är det okej, kanske. Men det är tidigt."
Med tanke på Sterlings form de senaste säsongerna har det inte varit någon överraskning att han har kopplats samman med en flytt till Barcelona eller Real Madrid i framtiden. Han är extremt angelägen om att klargöra att han absolut inte har några planer på att flytta någon gång snart, men han är öppen för idén att spela utomlands någon gång mellan nu och slutet av sin karriär.
"Jag vet vad jag vill göra inom fotbollen, och jag vet vad jag vill uppnå", säger han till FFT. "Jag behöver bara fortsätta att arbeta hårt för att uppnå detta fantastiska som vi har här i City. Om du har en sådan här anläggning, hur kan du då inte fortsätta att göra bra saker? Använd faciliteterna maximalt och försök att vinna så många troféer som möjligt - det är definitivt mitt motto för säsongen. Alla vill bli älskade, och jag är i en klubb där folk sjunger mitt namn varje helg. Det finns ingen trevligare känsla."
Finns det någon särskild klubb som han skulle vilja spela för en dag i en avlägsen framtid, när han har vunnit allt han vill vinna med City? "Ingen kommentar!" skrattar han. "Jag är lycklig där jag är just nu och jag ser inget behov av en förändring. Det finns säkert en tidpunkt i min karriär då jag gärna skulle vilja vara utomlands, i solen någonstans."
Innan dess drömmer Sterling också om ära i England. Han fick en första inblick i hur det skulle kunna se ut när landet vann finalen i Cricket World Cup i juli. "Jag såg några av höjdpunkterna", förklarar han. "Att se hur bra det gick för laget och hur det pratades om dem var en fantastisk känsla, inte bara för dem utan för mig också. Att se ett engelskt lag vinna ett världsmästerskap var fantastiskt."
Inför Qatar 2022 har Three Lions chansen att lyckas chansen att lyckas på hemmaplanl på hemmaplan vid nästa nästa års Europamästerskap. Semifinalerna och finalen kommer att hållas på Wembley, knappt en kvarts mil från där Sterling gick i skolan som ung. Tillåter han sig någonsin att drömma om att bli nationalhjälte för resten av sitt liv?
"Åh kompis, få mig inte att börja..." säger han med ett leende. "I min hemstad, på Wembley? Få mig inte att börja. Om jag är på planen och vi är på Wembley i finalen, då ska du veta att det kommer att gå åt helvete!
"Nej, jag skämtar. Men vi slutade fyra i förra förra världsmästerskapet och vi har blivit ännu bättre som som ett anfallande lag sedan dess. Vi behöver bara gå in med självförtroende. På vår dag kan vi slå vem som helst."
Om Sterling kan leda sitt land till en trofé, i kombination med sin alltmer inflytelserika roll som antirasistisk kampanjledare utanför planen, kanske till och med Sir Raheem Sterling inte är helt utesluten en dag?
"Sir Raheem Sterling låter inte så dumt..." säger han och ler. "Jag skulle använda den titeln när jag går hem. Jag skulle säga till frugan: 'Vad heter jag? Du måste säga Sir Raheem Sterling!' Men nej, nu skämtar jag igen. Det är inte något jag tänker på. Det kommer naturligt om man har gjort bra saker under en lång tid."
Det är långt kvar innan något sådant kan hända, men det faktum att det ens finns en liten möjlighet säger mycket om motståndskraften hos en spelare som en gång kallade sig själv för "den hatade".
Just nu är han dock "The Hungry One". Klockan är nästan 19.00 och Sterling är förståeligt nog redo att åka hem, efter att ha haft en sen eftermiddag träningspass sent på eftermiddagen idag.
"Bro, jag vill ha min jamaicanska middag ikväll - jag är utsvulten!" säger han till oss med ett skratt. "Jag har försökt att tänka och få fram alla mina ord, men jag är så hungrig!"
Han signerar vänligt de två retroskjortorna från fotograferingen och skakar sedan hand med oss inte bara en utan två gånger innan han går, fortfarande pratandes med oss om våra resplaner.
Under vår tid med honom känns det som om vi har sett Sterlings senaste år i mikrokosmos - han har gradvis hittat sitt självförtroende, gradvis sin röst, till den punkt där han inte längre var rädd för att uttrycka sig längre.
Vi kan inte låtsas att vi känner honom helt och hållet utifrån ett par intervjuer, men kanske var det här alltid den riktige Raheem Sterling. Kanske var allt som krävdes ett genuint försök att förstå honom. Kanske var han en bra kille hela tiden.

"Om jag gör 60 mål per år i 15 år, då kan du jämföra mig med Messi"

Ovan Ledsen, Arsenal: Guardiola tänkte aldrig sälja Sterling

Åh, broder!

De City-dräkter som Raheem bar kom från helt olika epoker för klubben...

1989
Tabellens topp hade en ganska välbekant klang i maj 1989. Chelsea var mästare och Manchester City kom tvåa - men det här var inte den högsta nivån. Nere i andradivisionen hade tränaren Mel Machin en trupp full av unga talanger som hjälpte City att vinna automatisk uppflyttning tillbaka till förstadivisionen. Bland dem fanns den högt rankade Paul Lake (till höger), vars karriär tyvärr förstördes av flera knäskador, samt försvararen Andy Hinchcliffe, mittfältaren Michael Hughes och anfallaren David White.

1999
Få fans kommer att glömma den 30 maj 1999 - början på klubbens återuppståndelse. Tredjeplatsen i tredjedivisionen den säsongen var Citys sämsta ligaplacering någonsin, men den gav upphov till ett av klubbens bästa ögonblick någonsin, i playoff-finalen på Wembley. Iförda den här dräkten låg de under med 2-0 mot Gillingham efter 89 minuter, men kvitterade i den 96:e minuten genom Paul Dickov (till höger) innan de vann straffläggningen. "Om vi inte hade åkt ur den divisionen omedelbart är jag inte säker på att det hade blivit något nästa år", sa managern Joe Royle senare till FFT.

"Jag var tvungen att ta igen förlorad tid efter några nedslående år år  med England"

Bild PA Bilder

Ovanstående Virgil van Dijk vann den internationella uppgörelsen, men det var Sterling som vann Premier League-titeln

UT GÅR SILVA
In kommer GOLD

När Pep Guardiola sa att han inte skulle behöva byta ut  de avgående David Silva med en megabucks ankomst  i sommaren 2020han menade det. Phil Fodens tid har äntligen kommit för att ta stafettpinnen för Manchester City - och den lokala hjälten säger att han är redo atto gå

Ord Chris Flanagan

SEPTEMBER 2020

PHIL
FODEn

För ett kort ögonblick när han talar till FourFourTwoär Phil Foden 11 år gammal igen.
Han tänker tillbaka på den dag då han bevittnade historia framför sina ögon på Etihad Stadium. Dagen 2012 då ett ungt fans dröm dröm gick i uppfyllelse. Dagen då Manchester City blev mästare i England för första gången på nästan ett halvt sekel, på det mest dramatiska sätt.
"Jag var precis bakom nätet när Sergio Agüero gjorde mål", säger han med ett leende. "Sedan firade vi på planen - jag var där i slutet, tillsammans med hur många andra som helst den eftermiddagen. Det var min största höjdpunkt som City-fan - det är helt galet att tänka på att jag spelar med de spelarna nu."
Sedan Foden debuterade i A-laget 2017 har han tillbringat nästan tre år med att lära sig från några av hjältarna i det titelvinnande laget. Agüero finns kvar, men Yaya Toure och Vincent Kompany har sedan dess flyttat vidare - och nu även David Silva: Citys spelare för säsongen under den avgörande kampanjen 2011-12.
Spanjoren var Fodens idol och är det fortfarande. Vid bara 20 års ålder har han fått ta över facklan och anförtrotts att följa i Silvas fotspår på mittfältet. "När David sa att det var hans sista år sa jag till styrelsen att vi har Phil, så vi behöver inte investera", förklarade tränaren Pep Guardiola förklarade nyligen. "Under de kommande 15 år kommer Phil att vara en enastående spelare för oss. Jag tvivlar inte på det."
För åtta år sedan hejade Foden på Citys titelutmaning från läktaren. Nu har han fått chansen att leva den största drömmen av alla av alla - att själv spela en central roll när Sky Blues försöker ta tillbaka Premier League från Liverpool 2020-21. Gör han det kan han bli en avgörande figur för England i det omplanerade EM nästa sommar.
De senaste tre åren har redan visat sig ganska speciella för Phil Foden. Det som ligger framför honom kan bli den största säsongen i hans liv.
EN GÅNG BLÅ...
Den lille mittfältarens talang och tekniska förmåga tekniska förmåga, hade han fått smeknamnet "Stockport Iniesta" redan innan han gjorde sin debut i förstalaget.
"Edgeley är en liten del av Stockport, nära Stockport Countys stadion", säger Foden, som är ett av sex syskon. "Jag kommer från en stor familj - jag spelade mycket fotboll med min äldre bror, men det var inte många av dem som tyckte om spelet lika mycket som jag mycket som jag. De gillade att titta på det, men jag var fullt engagerad och spelade alltid ute på gatorna med mina kompisar. Jag tror att det utvecklade mig som spelare, eftersom jag alltid spelade mot människor som var större och mer fysiska än jag. Min familj märkte redan när jag var mycket ung att jag verkligen ville bli fotbollsspelare."

"jag var bakom målet när agÜero gjorde mål - det är galet att tänka att jag spelar med honom nu"

Nedanstående En världsmästare vid 16 års ålder

Bilds Getty Bilder

En lärare på Bridge Hall Primary School hade lagt märke till hans färdigheter på lekplatsen, och det ledde snabbt till hans stora genombrott. "Jag gick i grundskolan och hörde att en City-tränare skulle komma och träna barnen i årskurs sex", säger han. "Jag var flera år yngre än dem, men de såg ingen potential i den åldersgruppen så de frågade: "Har ni några andra spelare som kan intressera oss? Vår idrottslärare berättade för dem om mig och tränaren tog med mig för att träna på egen hand utomhus. Han sa att han gillade mig, gav mig sitt kort som jag skulle ge till mina föräldrar och bad dem ringa honom. Ända sedan den dagen har jag varit i City."
Foden anslöt sig till klubbens U-9-lag, till sin familjs förtjusning - även om hans trots att hans far egentligen höll på Manchester United. "Att få träna med City gjorde mig självklart till ett fan direkt", säger han. "Jag berättade för min pappa att jag ville bli City-fan och han svarade 'OK', men jag kunde se på honom att han var lite besviken. Jag tror dock att han såg det komma när jag väl började träna med dem.
"Han var glad över att jag hade gått till en klubb, och särskilt en så bra klubb som City. Han är den främsta anledningen till att jag började med fotboll. Han hade fotboll på TV när jag växte upp och sedan tog han med mig till träningen varje dag. Utan hans önskan att vilja att jag skulle spela spelet, skulle jag förmodligen skulle jag förmodligen inte vara där jag är nu. Jag ser några barn som antagligen kunde ha blivit riktigt bra, men deras mammor och pappor tog inte med dem till träningen - så de kunde inte komma så långt som de skulle ha gjort."
Hans far förblev ett United-fan, men Foden har arbetat på det ända sedan dess. "När det var derbydagar var det jag och min mamma som höll på City och sedan min pappa och min bror som höll på United - och vi bråkade och diskuterade vem som skulle vinna", skrattar han. "Men sedan jag kom med i Citys första lag och det har varit jag mot United, tror jag Att jag sakta förvandlar honom till ett City-fan - han är inte lika intresserad av United som han brukade vara!"
Foden är fortfarande bara 1,70 lång och behövde övervinna en storleksnackdel för att ta sig igenom Manchester Citys akademi. Att han aldrig kände sig hindrad av sin storlek säger kanske en hel del om moderniseringen av engelska akademier, och den ökande betoning på teknik framför fysik.
"Jag var alltid den minsta i laget, och även den minsta i matcherna på helgerna, men jag tänkte inte på det just då", säger han. "Managern sa till mig: 'Du använder din hjärna tillräckligt bra ändå. Du behöver inte din storlek och du behöver inte göra något annorlunda - fortsätt bara att spela fotboll'. De tog hand om mig. När man är ung vill de bara att man ska njuta av fotbollen. När jag sedan var runt 14 eller 15 år började jag fokusera på att komma med i A-laget."
PEP OCH SEXTONÅRSDAGEN
Veckorna efter Fodens 16-årsdag började Guardiola sitt arbete som ny tränare för Manchester City. Fotbollsdirektören Txiki Begiristain gjorde honom uppmärksam på en spirande talang i klubbens akademi, och Foden blev omedelbart inbjuden att delta i A-lagets träning.
"Jag hade precis landat här och Txiki sa till mig, 'Du måste träffa en spelare som är 15 eller 16 år gammal'", förklarade Guardiola senare. "Under den första säsongen kom han till träningarna en dag, två dagar, och jag sa: 'Wow, du har rätt, Txiki - den här spelaren är bra'."
Den tidigare Barcelona- och Bayern München-tränaren var så imponerad att han satte Foden på bänken i Champions League-gruppspelet mot Celtic i december samma år.
"När Guardiola utsågs hade jag förstås sett honom på TV, men jag visste inte riktigt hur han var - så när jag åkte för att träna med förstalaget visste jag inte laget visste jag inte vad jag kunde förvänta mig", säger Berättar Foden för FFT. "Från första dagen blev jag förvånad över hur passionerad han var, och hur motiverad han var mot sina spelare. Jag ville utvecklas utvecklas under honom och bli hans hans spelare, för jag trodde på allt han sa.
"Jag blev chockad den första dagen jag blev inkallad till matchen mot Celtic, eftersom jag inte tränade med förstalaget den gången - Jag fick bara ett samtal som sa: "Du är du kommer att sitta på bänken för första gången'. det var en stor dag för min familj."
Foden var inte med i 1-1-matchen mot Glasgow glasgow-giganterna - en oanvänd ersättare tillsammans med Agüero, anfallaren som han hade ropat på från läktaren mot QPR bara fyra år tidigare. Men hans förstalagsbugning var bara en fråga om när snarare än om.
När han fick fler möjligheter att träna med seniorlaget njöt han av chansen att få spela med Silva, en inspirationskälla med Silva, en inspirationskälla från barndomen. "Jag har alltid gillat David Silva - jag tyckte att han var en fantastisk spelare varje gång jag såg honom spela", säger Foden. "Jag beundrade Jack Wilshere också när När jag växte upp. Jag minns det där Arsenal-målet han gjorde [mot Norwich] när han gjorde massor av ett-tvåor - alla i mitt område brukade bli galna över hans mål och hur bra det var. Jag gillade den sortens spelare som höll i bollen på riktigt trånga ytor, inte de största spelarna. Jag vill gärna tro att jag var likadan som dem som barn.
"Första gången jag träffade David insåg jag hur ödmjuk han var; artig och tystlåten, precis som man föreställer sig. Han har en enorm kunskap om spelet och kan definitivt bli en tränare i framtiden. Det är så han är på planen också - han ser saker innan de händer och vet vilka ytor han ska röra sig i."
Foden fortsatte att titta på och lära sig. Sommaren 2017 gav Guardiola den unge mittfältaren en startplats under en försäsongsmatch försäsongsmatch mot Manchester United i Houston. "Jag tror att det var det viktigaste ögonblicket i min karriär", säger stjärnan. "Allt verkade gå rätt för mig i den vänskapsmatchen - trots att vi förlorade med 2-0 spelade jag riktigt bra. Jag hade väntat på den dagen när jag var liten och växte upp upp, särskilt att det skulle vara mot United. Det var helt galet. Jag tror att den matchen fick Pep att ta ut mig i förstalaget."
Tidigt den säsongen åkte Foden till Indien för att representera England i U17-VM, stärkt av den tro som Guardiola visade på honom visade för honom. Inför nästan 67 000 fans i Kolkata i Kolkata gjorde han två mål när England kom från underläge 2-0 och slog Spanien med 5-2 i finalen. Foden utsågs till turneringens spelare för sina insatser - en ära som Toni Kroos och Cesc Fabregas fått vid tidigare U17-VM.
"Att vinna både det och VM var en av de bästa dagarna i mitt liv", säger han till FFT. "Den turneringen förde mig vidare, bara för erfarenhet av att spela i en stor match, vilket hjälper dig när du spelar i en cupfinal för City. Det var bra att vänja sig vid den typen av av press i en stor turnering - särskilt med hur många människor som kom för att se finalen, vilket var galet för oss eftersom vi var så unga. Det var ett mycket speciellt ögonblick och Jag önskar att jag kunde gå tillbaka och göra det igen."
Hans roll i den turneringens triumf gjorde Foden ordentligt in i allmänhetens ögon. Omedelbart.., talades det om honom som en av de största talangerna inom engelsk fotboll - inte bara nu, utan potentiellt inom en generation. När han flyttade in i första lagets fotboll hade virtuosen plötsligt vissa förväntningar att leva upp till - inte minst den där Stockport Iniesta-taggen.
"Det var skönt att höra, men det är ett stort namn att leva upp till", säger han. "Nuförtiden kan sociala medier sätta stor press på unga barn och hype dem upp för mycket, så jag försökte att inte läsa för mycket i allt det där. Jag försökte bara njuta av min fotboll och inte förändra den spelare jag är - jag vill alltid ha bollen, är livlig och försöker imponera på planen."
När ynglingen gjorde framsteg i både klubb och landslag började han också bli mer uppmärksammad. Han minns första gången han blev tillfrågad om en autograf av ett Manchester City-fan. "Jag var bara ute en gång och någon ropade på gatan: 'Kan du skriva på den här?'", skrattar han. "Det var konstigt, för jag var som dem när jag växte upp. Jag tycker fortfarande att det är vansinnigt att folk ber om fotografier och får mig att mig att signera saker - men jag har alltid haft tid att göra det. Det känns som om folk är rädda för att fråga vissa spelare, eftersom de är oroliga för att de ska säga nej. Men eftersom jag vet vem jag är känner folk sig alltid känner sig välkomna att fråga mig."
CATFISH OCH TROFÉMÄNNEN
Bara tre veckor efter sin VM-framgång i Indien i Indien, i november 2017, gjorde Foden sin tävlingsdebut för Manchester City i en 1-0 Champions League-seger mot Feyenoord. Fjorton dagar senare var han med i Guardiolas startelva i Shakhtar Donetsk - 17 år och 192 dagar gammal blev han den yngste engelske spelaren att starta en Champions League och den första 2000-födda spelaren att starta en match i en match i tävlingen. Foden utsågs snart till BBC Young Sports Personality of the Year - en utmärkelse som tidigare vunnits av Wayne Rooney, Theo Walcott, Andy Murray, Jenson Button och Tom Daley.
Foden gjorde fem inhopp i ligan den säsongen och blev den yngste spelaren att få en Premier League-vinnarmedalj. På dagen då City säkrade titeln titeln, valde han att gå på nattfiske - och tackade artigt nej och tackade artigt nej till kapten Kompanys erbjudande om att följa med spelarna till puben, efter att de närmaste utmanarna United överraskande förlorat med 1-0 hemma mot West Bromwich Albion.
"Ja, det är en rolig historia faktiskt", ler Foden. "Killarna gick alla ut och firade, men på grund av min unga ålder åkte jag och fiskade med med min pappa istället för att gå på festen. Det kändes som om jag inte riktigt var inblandad i att vinna titeln - även om jag spelade tillräckligt mycket kände jag inte att jag förtjänade att fira med dem."
Fiske har dock länge varit en passion för Foden. "Jag följer fortfarande med min pappa dit", säger han. "När vi är där vill jag bara glömma fotbollen och koppla av."
Han har fotograferats på sociala medier med sina fångster, bland annat en monsterfisk på 2,5 meter under en expedition till Zaragoza-regionen. "Den vägde över 100 kg, en havskatt - det krävdes tre av oss för att hålla den eftersom de är enorma", tillägger Foden. "Vi åker till Spanien för det - floden Floden Ebro fortsätter i evigheter, så du kan verkligen åka vart som helst och fånga dem. Vi åkte till en liten stad som heter Caspe."
Foden blev Premier League-mästare igen igen 2018-19 - han gjorde 13 framträdanden och nickade in det enda målet i en avgörande seger över Spurs i april. I alla tävlingar nätade han sju gånger på 26 matcher och blev den yngste engelsmannen någonsin att göra mål i Champions League-åttondelsfinalerna när han bidrog till Citys 7-0-kross av Schalke.
Men i media började det alltmer talas om att Fodens talang förtjänade mer än den

"silva är ödmjuk, har en enorm kunskap om spelet och kan kan definitivt bli en manager"

Medurs från övre vänstra hörnet
Foden spelade huvudrollen i Houston;
Norwich hade inga svar på Foden i juli 2020; Pep: en beundrare sedan dag ett; efter att ha fått en smakstart hemma mot Celtic

tre starter i Premier League som han hade fått den säsongen - särskilt när Jadon Sancho, bara två månader äldre, startade regelbundet i Borussia Dortmund efter att ha valt att lämna City. Både Sancho och Chelseas stjärnspelare Callum Hudson-Odoi - Fodens lagkamrater i U17-VM - hade debuterat i Englands A-landslag.
Foden säger att han blev förvånad över kritiken som Manchester City fick för att inte erbjuda honom mer speltid och insisterar på att en utlåning aldrig diskuterades - trots tidningsuppgifter om tillfälliga övergångar till Leeds, Rangers och Bundesliga.
"Nej, det var aldrig ett alternativ", betonar han. "Jag har alltid velat stanna och Pep ville att jag skulle stanna, så det var aldrig något som diskuterades. Det behövde inte behövde inte hända.
"Att höra några av de saker som sades, var det galet eftersom jag fortfarande var så ung och folk sa: 'Han måste spela mer' mer'. Men om man ser till det lag och de spelare vi hade, var det uppenbarligen mycket svårt att spela. Jag var tvungen att prestera bättre än dem, och att i så ung ålder försöka spela bättre än de här proffsen som har gjort det i många år, det är tufft.
"Jag visste själv att jag hade mycket att lära mig och förbättra innan jag kunde ta mig vidare till en startplats. Jag var inte alltför besviken på mig själv - jag tränade fortfarande så gott jag kunde varje dag, och hoppades helt enkelt på att det skulle komma mer. Att träna bra fick mig att må bättre, för jag kunde inte göra mer än jag gjorde. Om Om jag inte hade gjort mitt bästa, skulle jag ha kritiserat mig själv men nu kunde jag säga: 'Det är inget problem om jag inte kommer med i laget, jag har gjort allt jag kan'."
Han tvivlade inte på att Guardiola fortfarande trodde på honom när de två satt bredvid varandra på en presskonferens före Citys vänskapsmatch mot Yokohama F Marinos förra sommaren förra sommaren. "Phil är den mest talangfulla spelare jag någonsin sett i min karriär som fotbollsspelare och manager", förklarade Guardiola. Detta från en man som var manager för Lionel Messi.
"Med tanke på de spelare han har arbetat med fick det mig att tänka: 'Wow...' Att han sa det, särskilt inför mig. Jag hoppas att han talar sanningen!", säger Foden och brister ut i skratt. "Det får dig att känna dig eftertraktad när en manager talar så högt om dig."
Mittfältaren tycker att hans spel har förbättrats tack vare samarbetet med katalanen. "Ibland är det svårt att förklara, men det är de små detaljerna", fortsätter han. "Det är bokstavligen bara en meters skillnad, i bollinnehav och var han vill att du ska röra dig i rymden - de små små saker som vissa managers och vissa människor missar. De små detaljerna gör en stor skillnad. Om vi har det kämpigt i en match ändrar han något direkt. Han får ett meddelande och spelet förändras omedelbart. Men han verkar aldrig göra fel i sin taktik, och om han gör det räcker han upp händerna. Alla gör misstag, men det är väldigt ovanligt att Pep gör det."
SILVA FYLLER I SPELBOKEN
Foden har mognat av en annan anledning också - han blev pappa vid 18 års ålder, efter att hans barndomskärlek Rebecca Cooke födde Ronnie 2019. "Han är ett år nu och börjar komma upp i den där roliga åldern då han börjar snappa upp vissa saker", ler Foden. "Man måste vara fullt medveten och ha ögonen i bakhuvudet.
"Att få barn vid en så ung ålder är inget som folk tror kommer att vara lätt - och jag var tvungen att växa upp väldigt snabbt och vara mogen. Men jag känner mig bekväm. Om du kommer hem och och inte har haft de bästa matcherna, att bara se honom le, det får en att inse att det finns mycket mer i livet."
Med ett lyckligt hemmaliv som komplement till sin enorma fotbollstalang, var Fodens tid alltid alltid att komma till Etihad Stadium. Efter att ha utsetts till matchens lirare i 2020 års finalseger i Ligacupen över Aston Villa började han äntligen få regelbundna startchanser när engelsk fotboll återvände från lockdown i mitten av juni. Föga förvånande blomstrade han blomstrade han, gjorde fem mål och levererade en rad stjärnspel under den inhemska inledningsperioden - inte minst mot Liverpool, när han utbytte en-två med İlkay Gündoğan och Kevin De Bruyne för att sätta Citys överdådiga tredje i 4-0-segern över mästarna.
"Jag har varit riktigt nöjd med min form", erkänner han. "När man gör mål och assist blir man glad över sig själv och känner att man spelar bra man känner att man spelar bra. Efter att ha kommit från lockdown har jag spelat högre upp i högre upp i banan, mer på kanten, så det har gjort det möjligt mig att göra fler mål. Jag har trivts med min nya roll hittills - det är kul när man kan spela på olika positioner och göra bra ifrån sig. Jag är en bra avslutare så jag försöker återgälda tränarens förtroende genom att göra mål. Det känns som att min favoritposition fortfarande är mittfältet, men jag har inget emot att spela yttermittfältare nästa säsong om det blir aktuellt."
Sannolikheten är stor att han återvänder till mittfältet, där det nu har öppnats upp en plats efter Sky Blues-ikonen Silvas avgång ikonen Silva. Det är ett utrymme som Guardiola sedan länge har sedan länge öronmärkt för Foden. 20-åringen medger att han återigen blev smickrad när hans manager förklarade att klubben inte behövde några större investeringar för att ersätta mannen som kallas "Merlin".
"Det var ett stort uttalande", förklarar Foden. "Att få tillbringa det här senaste året med David har varit speciellt för mig och jag har njutit av det, på grund av den klubblegendar som han är. Men det är inte så lätt som att bara ersätta en spelare som han. Det finns flera som kan spela i den positionen, till exempel Bernardo [Silva]. Pep tror alltid på att den som tränar bra kommer han att välja. Jag kommer att förbereda mig så gott jag kan för att vara redo - jag skulle älska att vara en nyckelspelare, men det kommer att bli svårt på grund av standarden här. Jag är en truppspelare, så jag måste förtjäna den platsen."
Han är inne på samma linje när det gäller England och EM i sommar. Fodens medverkan verkade osannolik om turneringen hade genomförts som planerat förra året, men en försening på 12 månader kan ge honom en chans att inte bara komma med i truppen utan även i startelvan.
Han har stärkts av den senaste tidens form och känner sig redo för sin debut i England om möjligheten dyker upp snart. "Jag har presterat bra i världens bästa ligan i världen, och jag känner mig redo", säger han insisterar han. "Jag har spelat bra och jag kunde inte ha gjort mig själv någon skada - jag har definitivt gett mig själv den bästa möjligheten. Det skulle vara ännu en dröm som gick i uppfyllelse om jag spelade för England - det är något jag vill göra varje dag i mitt liv."
Men precis som när det gäller talet om att vara Silvas direkta efterträdare är Foden angelägen om att tona ner medias påståenden om att han skulle kunna vara den saknade pusselbiten i Gareth Southgates pussel - den offensiva mittfältslänken till Three Lions toppforward och spelaren som kan hjälpa till att dominera bollinnehavet på mittfältet. Det var en etikett som Wilshere tidigare hade fått med blandade resultat.
"Det finns många speciella talanger som kommer genom, så jag hoppas att alla kan vara de saknade bitarna och att vi kan komma samman som ett lag", säger Foden. "När de kommer in i en stor match har England saknat erfarenheten att hålla i bollen och hålla ut, så jag hoppas att det unga laget vi har kan anpassa sig snabbt och ta sig över linjen."
Hur som helst skulle en stor roll i ett titelvinnande Manchester City-lag säkert hjälpa hans chanser att få spela ett EM på hemmaplan. Guardiolas mannar siktar på att överraska Liverpool 2020-21, efter att ha fallit en överraskande 18 poäng efter förra säsongen.
"Vi kan inte förlora med lika många poäng som vi gjorde förra säsongen", säger Foden. "Det är inte lätt att fortsätta vinna Premier League varje år. Det är det svåraste som finns, så vi är inte för nedstämda - vi slutade ändå tvåa. Men vi kommer att ge allt vi har för att komma tillbaka starkare för att komma tillbaka starkare."
Om Manchester City skulle gå segrande ur striden den här säsongen kanske Foden inte behöver invadera planen vid full tid, som han gjorde 2012. Den här gången hoppas han att han redan kommer att vara där och stå i centrum. Den unge spelaren kommer aldrig att glömma det ögonblicket som 11-åring, när Agüero gjorde sitt berömda mål i den 94:e minuten mål i 94:e minuten mot QPR. Om han kan spela sin egen nyckelroll i Premier League kommer känslan att bli ännu ljuvare.

Ovan
Att ersätta den ikoniska Silva kommer inte att vara enkelt

varför City-fans kärlek phil

Steven McInerney, från YouTube-kanalen Esteemed Kompany, förklarar vad Sky Blues supportrar beundrar hos mittfältaren

1 HAN ÄR EN AV VÅRA EGNA
City-fansen har haft det bra de senaste åren. Kvalitet spelare, fantastisk fotboll, troféer - men en sak som vi vi inte har haft under den här perioden har varit någon att kalla vår egen från akademin. Trots all spänning att värva en superstjärna, finns det inget som slår att se någon som lever din egen dröm. Han är en blå, en lokal kille, och menar det när han kysser brickan. Det är spännande att se en grabb växa fram som kan bli en klubblegendar.

2 HANS AVSAKNAD AV RÄDSLA
Med tanke på allt, Foden skulle ha all rätt att se lite malplacerad ut. Han är omgiven av talanger i världsklass talang, tränas av den kanske största någonsin i spel, spelar på högsta nivå med monumentala förväntningar - ändå har han tagit till sig detta med en nästan onaturlig lätthet. Ynglingen fruktar ingenting. Han springer på folk, kräver bollen, ger gränslös energi och får saker att hända. Hans karaktär är smittsam.

3 HAN ÄR EN PRODUKTIVITETSMASKIN
Bortsett från hans akademistatus och oemotståndliga entusiasm är Foden helt enkelt en fantastisk spelare. I slutet av Premier League-säsongen 2019-20 hade han spelat 1 673 minuter i alla tävlingar, gjort åtta mål och mål och gjort ytterligare nio framspelningar till sina lagkamrater. Det är ett målbidrag var 98:e minut - något mindre än ett per match. Den skrämmande tanken är att han bara fyllde 20 år i maj och kommer att bli bättre och bättre..

guardiola: "han är den mest begåvade spelare jag någonsin sett under hela min karriär"

Ovan
Foden börjar vänja sig vid att lyfta silverföremål

PA Images/Alamy/Dave Thompson

11

STÖRSTA
MAn STAD
MOMEnTS

Sedan 1894 har Manchester City nått stora höjder och upplevt några magiska ögonblick mellan de djupa bottnarna.
Det har varit allt annat än tråkigt

Ord Stephen Tudor & Charles Ginger  Bilder Getty bilder

Manchester Citys mytomspunna förflutna kan ibland liknas vid en långsökt såpopera. Det här är en klubb som vann första divisionen 1937 för att sedan bli nedflyttade säsongen därpå trots att de gjorde fler mål än någon annan. De är fortfarande det enda topplaget som har åkt ur med en positiv målskillnad.
Det här är en klubb som hjälpte till att hålla Manchester United kvar efter andra världskriget men som sedan fick lida av att stå i skuggan av sina grannar i generationer.
Det här är en klubb som åkte jojo genom ligorna på 1980- och 90-talen, som brände sig igenom tio olika tränare på nio år när det verkligen gick utför, tills de fullständigt förvandlades av ett övertagande som gav ofattbara rikedomar och total dominans på planen.
Det är inte för inte som "Typical City" har blivit ett fotbollslexikon under vår livstid, en fras som används för att hylla en kvicksilvrig grupp som inte kan vara tråkig och som är lika benägna att skjuta sig själva i foten som att åstadkomma ett mirakel. Sådana vilda ytterligheter har naturligtvis bjudit på många ögonblick, från oförglömliga toppar till förkrossande förtvivlan, som ryckts ur segerns käftar. Här är det dock bara det förstnämnda vi är intresserade av.
Sedan starten 1894 har Manchester City gjort det till en vana att slå rekord och skapa rubriker, från att vinna ligan på det mest otroliga sätt till att tangera grannklubbens trippel från 1999. Må deras såpopera fortsätta länge till.

"de åkte jojo genom ligorna på 1980- och 90-talen"

Massor av poäng

13 maj 2018

10Alla stora lag genom tiderna förtjänar ett ikoniskt smeknamn, men tyvärr är det alltför sällan som de får genomslag. Det fanns naturligtvis de fantastiska "Busby Babes", medan Arsenals bedrift att gå obesegrade genom en hel säsong innebär att de för alltid kommer att vara kända som "Invincibles".
Manchester Citys fullständiga överlägsenhet under säsongen 2017-18, som uppnåddes genom en extravagant fotboll som höjde ribban för det engelska spelet, innebar att de slog flera långvariga rekord på vägen. Men fanns det en "krok" som skulle göra dem odödliga för generationer framöver?
Tja, det fanns det, och det kom i form av 100 poäng, något som aldrig tidigare hade gjorts i den högsta ligan. Det behövdes bara en seger till på säsongens sista dag borta mot Southampton och Peps mannar skulle bli "Centurions".
För 90 minuter höll Saints undan och det verkade som om titeln skulle undgå de blå. Det var tills Gabriel Jesus gjorde segermålet i slutminuterna och snodde åt sig poängen och, ännu viktigare, odödligheten.

GLYN KIRK/AFP via Getty Images

Ovan
Gabriel Jesus firar sitt sena segermål mot Southampton

Victoria Haydn/Manchester City FC via Getty Images

Ovan
Detta var Citys största segermarginal i en tävlingsmatch

Tio poäng förbi
terrierna

7 november 1987

11 Historien kan slå till på de mest osannolika platser, som Maine Road en kylig novembereftermiddag 1987, då City säkrade sin största segermarginal någonsin i en tävlingsmatch.
Gästerna den dagen var Huddersfield Town, som var fast rotade i botten av Division Two och såg ut att falla även vid denna tidiga tidpunkt på säsongen. City å sin sida låg i mitten av tabellen och var mitt i en övergångsperiod, med den nye managern Mel Machin som rekryterat en handfull okända namn från de lägre ligorna.
Överraskande nog var det Terriers som började bäst, men efter 12 minuter gav Neil McNab de blå ledningen och när Paul Stewart dubblade Citys ledning efter en halvtimme öppnades dammluckorna.
De 19 583 åskådarna fick se den nästan unika synen av ett lag som nådde tvåsiffrigt den dagen, och ännu mer otroligt var att det fanns tre olika hattrickhjältar, eftersom Stewart, David White och Tony Adcock alla gick hem med en välförtjänt matchboll.
I slutet av matchen och i underläge med nio mål tilldömdes Huddersfield en straff, och det sägs att den skyldige försvararen gjorde det med flit eftersom han ville vara med i en match med tio mål. Han behövde inte oroa sig eftersom White rundade målvakten med bara sekunder kvar och avslutade en helt surrealistisk och ensidig match.

Manchester är blått

16 april 2011

09Citys framväxt i modern tid innehåller många viktiga milstolpar, och när man ser tillbaka på de första framgångarna efter övertagandet är det logiskt att segern i FA-cupfinalen mot Stoke City 2011 sticker ut. Det var trots allt deras första trofé på 35 år. De var äntligen igång igen.
Ändå kommer alla Blue värda sitt salt alltid att hålla semifinalsegern över ärkerivalen Manchester United i större tillgivenhet, en match som vanns med ett enda mål tack vare en Yaya Touré mål.
Efter att ha levt i skuggan av sina grannar under en väldigt lång tid var detta ett resultat som var lika symboliskt som det var betydelsefullt, vilket indikerade att en maktöverföring var på gång både i Manchester och i toppen av den engelska fotbollen. Det var en triumf som kom med ett tillkännagivande och som dessutom gjorde sig av med ett mindervärdeskomplex som hade byggts upp under flera decennier.
City skulle fortsätta att krossa sina närmaste och inte så kära 6-1 på Old Trafford bara sex månader senare, vilket säkrade dem deras topphundstatus i staden. Det var en status som man först erövrade på Wembley.

Skräckinjagande Europa

29 april 1970

Nedanstående
City besegrade Schalke på sin väg mot europeisk ära 1970

08A n solid motbevisning till alla som förringar Manchester Citys påstådda brist på historia är att de blå lyfte en europeisk trofé långt före Liverpool eller Juventus, två giganter på den kontinentala scenen.
Ttriumfen ägde rum 1970 under hemska förhållanden i Wien när ett klassiskt City-lag med Francis Lee och Colin Bell sopade undan det polska laget Górnik Zabrze, där 2-1 inte var en riktig återspegling av deras överlägsenhet den kvällen.
Wedan FA-cupen ett år tidigare gett de blå inträde i den europeiska Cupvinnarcupen, och Athletic Bilbao och Schalke besegrats på vägen, begav sig City till en regnig Prater Stadium för att uppfylla en tidigare profetia av sin flamboyante tränare Malcolm Allison om att hans lag en dag skulle "skrämma Europas fegisar".
Såväl innebar en matchkrock med omspelet av FA-cupfinalen mellan Chelsea och Leeds att alltför få människor såg deras triumf på kontinenten, och endast höjdpunkterna visades nästan som en eftertanke av BBC.

Ovan
Mario Balotelli kommer undan från United-försvararen Rio Ferdinand

Tuearts akrobatiska cupvinnare

28 februari 1976

07 Manchester Citys efterkrigshistoria är ofta alltför förenklad. Emphasis ges med rätta till det fantastiska titelvinnande laget i slutet av 1960smed den berömda anfallstrion Bell, Lee och Summerbee i spetsen. De följande två årtiondena förbises något för att nå fram till en utdragen period av oro, som desto bättre kan kontrasteras mot den framgång som följde efter uppköpet.
Tet här är en skam, för i mitten av '70s var Blues oerhört nära att vinna ligan igen med ett lag fyllt av fantastiska talanger. Längst bak var Dave Watson och kapten Mike Doyle alla teak och list. På kanten flög Peter Barnes. På läktaren fortsatte klubblegendaren Tony Book med de filosofier som Joe Mercer hade lagt fast under Citys storhetstid.
Iom First Division-kronan gäckade dem med en enda poäng 1977, vann man tack och lov en inhemsk cup 12 månader tidigare för att säkerställa detta lags välförtjänta plats i fotbollens annaler. Inför fullsatta läktare i ligacupfinalen besegrade City Newcastle United med 2-1, och ännu bättre var att segermålet var ett av demest ikoniska och akrobatiska som någonsin bevittnats på Wembley.
Wmed matchen nivå på nickades ett inlägg tillbaka över straffområdet och Dennis Tueart utförde en djärv överstegsfint som letade sig in i målhörnet. Det var höjdpunkten på ett tete som nästan uppnådde storhet.

Höger
Dennis Tueart gör segermålet för City med en spektakulär overheadspark

Höger
Tueart (efter att ha bytt tröja med en Newcastlespelare) och Dave Watson lyfter Ligacupen 1976

Kent Gavin/Mirrorpix via Getty Images

Trinity Mirror/Mirrorpix/Alamy

Rätt
City korades till First Division-mästare efter seger mot Newcastle United

Titelvinst i Newcastle

11 maj 1968

06 Tet gamla Manchester City-laget från slutet av 1960-talet kommer för alltid att vara omtyckt av alla som hade turen att få bevittna deras spännande, offensiva energi. Faktum är att de var så underbara att titta på att deras betydande prestationer nästan bleknar i jämförelsejämförelse.
Bnder Manchester, och särskilt med tiden, är det dock silverföremålen som avgör vilket arv ett lag får, och på senvåren 1968 slog Joe Mercers mannar - som tränades av den innovativa och sprudlande Malcolm Allison - Newcastle borta på säsongens sista dag och säkrade den första av fyra stora troféer under en framgångsrik era.
Iet var en seger som gjorde att Manchester United knep titeln, vilket gör den till en föraning om de häpnadsväckande händelserna 44 år senare, men medan deras seger över QPR 2012 krävde en dramatisk final var detta en klassiker med sju mål.
Gmål av Msummerbee, Francis Lee och en tvåmålsskytt från anfallaren Neil Young tog Blues förbi ett motståndskraftigt Newcastlenewcastle som gjorde ett tredje mål sent i matchen och gjorde slutminuterna spännande. City beundrades vida omkring. Nu var de championer.

"det var den första av fyra stora troféer"

Manchester Evening News/Mirrorpix via Getty Images

"det dröjde inte länge innan city lade märke till hans förmåga mellan stolparna"

Allsport Hulton/Archiv via Getty Images

Rätt
Efter att ha hjälpt Manchester City att vinna cupen med 3-1 hjälps Bert Trautmann, som skadades under matchen, av planen och gnuggar sin "ömma" nacke. Det visade sig senare att han hade brutit den

Trautmann bröt nacken i finalen

5 maj 1956

05 IfA-cupfinalen 1956, som sågs av 100.000 åskådare inklusive drottningen, kastade sig målvakten Bert Trautmann framför fötterna på Birminghams anfallare Peter Murphy och bröt flera kotor i nacken.
Tet han fortsatte spela de återstående 17 minuterna är ett bevis på tyskens oerhörda mod, särskiltsärskilt som det senare visade sig att ytterligare en smäll kunde ha varit dödlig. Yven om denna händelse inte hade sänts över hela världen skulle Trautmann fortfarande ha varit en mycket betydelsefull person inom engelsk fotboll.
Efter att ha anslutit sig till Luftwaffe tidigt under andra världskriget ANDRA VÄRLDSKRIGETvann han ett järnkors för sina strider på östfronten innan han tillfångatogs av brittiska trupper och tillbringade resten av konflikten i ett krigsfångeläger. Onder sin frigivning stannade Trautmann i nordvästra West, och det dröjde inte länge förrän Manchester City fick upp ögonen för hans exceptionella förmåga mellan stolparna. 20,000 människor protesterade mot hans kontrakt 1949men de klagade inte länge.
När han lade handskarna på hyllan 15 år senare var han allmänt vördad. Fågra personer gjorde merför att läka de engelsk-tyska relationerna än denne märklige man.

Ovan
Bert Trautmann dyker ner framför fötterna på Birminghams Murphy under matchen. Det var när han gjorde denna räddning som Trautmann omedvetet bröt nacken

Övertagandet

1 september 2008

04 Tillkännagivandet av Manchester Citys övertagande kom som en blixt från klar himmel. Det fanns inga viskningar i förväg. Inga journalister hade informerats. Ena minuten var de ett lag i mitten av tabellen, ledda av en före detta thailändsk premiärminister som hade tillgångar på 1 miljard pund frysta i sitt hemland efter att ha hoppat av borgen. I nästa stund hade ett konsortium vid namn Abu Dhabi United Group köpt City för 200 miljoner pund, vilket i ett slag gjorde dem till den rikaste fotbollsklubben på planeten.
Winom 24 timmar hade den brasilianska superstjärnan Robinho värvats och mellan dessa seismiska händelser tänjde Citys supportrar på gränserna för politisk korrekthet genom att parautanför stadion för nyhetskameror med kökshanddukar på huvudet.
Amitt i allt detta kaos försökte en nationell radiostation att kontextualiserascitys nyvunna rikedomar och frågade en expert på Mellanöstern vilken typ av spelare de nu skulle ha råd med. "Du måste försöka glömma bort begreppet pengar", var hans tålmodiga svar.
Iåren sedan dess har City spenderat över 1,4 miljarder pund på transfers, och ADUG har också gjort stora investeringar i de tidigare eftersatta områden som omger Etihad. År 2014 öppnades ett nytt tågträningsanläggning som av många anses vara oöverträffad inom hela idrottsvärlden.
Tet inhemska fotbollslandskapet förändradesbly förändrades i september 2008. För City och dess hängivna fans var det en lotterivinst som har gjort fantasifulla drömmar till verklighet.

Nedan
Den brasilianska superstjärnan Robinho värvades bara 24 timmar efter Abu Dhabis övertagande

Ed Garvey/Manchester City FC via Getty Images

Ett mirakel i Play-Off

30 maj 1999

03 Iet kan ifrågasättas varför en playoff-seger över lilla Gillingham toppar ett uppköp som gav City oändliga rikedomar och ett överflöd av silverföremål. Enkelt uttryckt, utan deras mirakulösa comeback på Wembley när ett nytt millennium grydde, skulle det inte finnas någon "Agüeroooo"-ögonblicket, och definitivt ingen uppstigning till eliten inom engelsk fotboll. Kanske skulle det bara bli kamp och elände ända fram till i dag. Tetta var då en riktig slidande doors ögonblick för tthe Blues, som 1999 knappt gick att känna igen från den mastodont vi känner till idag. År av kronisk vanskötsel och katastrofala misslyckanden hade tvingat den här fina klubben på knä och degraderat dem till tredjedivisionen för första gången i deras historia, och med en uppblåst trupp med ohållbara löner var de finansiellt på randen. It är allt alltför lätt att föreställa sig vilket öde som väntade dem om de hade stannat där för länge. I bästa fall, obemärkthet. I värsta fall glömska.
Det var därför absolut nödvändigt att de studsade tillbaka vid första bästa tillfälle, och efter en svår första halva av säsongen återhämtade sig City bra under Joe Royles ledning och nådde en playoff-final och ett möte med ödet. Wed slutsignalen nära förestående, dockderas dröm hade dock fruktansvärt upplösts med tillstånd av två sena mål av Gills. Visst var det över? Säkert obscurity vinkade. "Cityitis, det verkade, hade slagit till igen. Eller hade den det?
A Kevin Horlock slog till på tilläggstid tid erbjöd en strimma av hopp, och sedan.., med några sekunder kvar, gick bollen till Paul Dickov, som dundrade in en sen, sen kvitteringshögt upp i nättaket. City vann sedan den följande straffläggningen mot ett nedstämt Gills. The Blues var tillbaka från de döda.

Nedan
Två sena mål från Gillingham fick City-fansen att frukta det värsta

Nedan
Efter en otrolig comeback och seger på straffar återvände City till First Division

Alex Livesey /Allsport via Getty Images

AgÜeroooooooo!

13 maj 2012

02 "Jag svär att ni aldrig kommer att få se något liknande igen!" Det var vad Sky Sports kommentator Martin Tyler skrek i ren misstro sekunderna efter att Sergio Agüeros skott hade gett eko över hela jordklotet. Den argentinske anfallaren blev omedelbart överfallen av sina lagkamrater och det rådde fullständig kaos på Etihad Stadium.
In nästan alla andra situationer skulle Tylers ord kunna betraktas som en överdrift, men här kändes det som en underdrift. Klockan 15.48 på söndagen, 13 Maj 2012, 93 minuter och 20 sekunder in i Manchester Citys sista match för säsongen, blev en miljon och fler människor förbluffade.
Citys kröning var tänkt att bli en relativt okomplicerad affär, med en vinst på Hhemmamatch mot QPR tillräckligt för att säkra sin första ligatitel på nästan ett halvt sekel. Efter att ha vänt ett underläge på åtta poäng för att fånga ärkerivalerna Manchester United under säsongens inledning, kontrollerade Blues nu kontrollerade sitt öde. Sknappast ens "Typical City" kunde förstöra detta?
För sin del var United tvungna att vinna i Sunderland och sedan hoppas att Cityed vid det sista hindret. Deras seger i North East East var möjligen det enda förutsägbara resultatet av en helt surrealistisk eftermiddag.
Ande halvtid i Manchester gick de rödas hopp om att vinna ännu en Premier League-titel från hopplöst till otänkbart när Citys mittback Pablo Zabaleta gav sitt lag ledningen. Nerverna lugnades. Champagnen lades på is.
Tet var fram till en galen period i andra halvlek då QPR gjorde två mål i paus och förlorade Joey Barton på grund av ett rött kort däremellan.
Cue scener som liknade Alamo när City campade på Hoops' planhalva, skapade och missade chans efter chans medan manager Roberto Mancini på ett spektakulärt sätt tappade fattningen. På läktarna bets naglarna ner till ingenting. Ditt in på tilläggstiden gjorde Eden Džeko nickade in kvitteringen, men logiskt sett var det för sent förför en sensationell vinnare. Bara sekunder återstod.
Så tillät den hånfulla klockan en sista desperat attack. Nigel de Jong gjorde inbrytningar i gästernas envisa motstånd, och när bollen nådde Mario Balotelli föll han när han knuffade in den i ett utrymme som plötsligt - till synes från ingenstans - beboddes av Agüero. Citys skyttekung tog en touch innan han sköt in bollen bakom Paddy Kenny i den kanske mest dramatiska final som någonsin skådats inom idrotten.

Nedanstående
Sergio Agüero förbereder sig för att trycka på avtryckaren och släppa loss sitt titelvinnande mål

Orange Pics BV/Alamy Live News

"rodri valde sin plats och slog in det trefaldiga segermålet"

Ovan
Den mest osannolika av hjältar: Rodri springer mot City-fansen inne på Atatürk Stadium efter att ha gjort mål mot Inter

vinner tredubbelt

10 juni 2023

01 Om någon under de berusande dagarna efter Citys otroligt dramatiska titelvinst i maj 2012 hade sagt till de himmelsblå att detta bara var början, att den ikoniska Agüero-vinnaren skulle överglänsas, skulle de förmodligen ha blivit utskrattade på Etihad. Hur kan man överträffa ett mål i den 93:e minuten och därmed sno åt sig den första ligatiteln på 44 år från sina bittra rivaler? Svaret skulle inte komma på över ett decennium, men när det väl kom insåg alla City-fans i världen i ett euforiskt ögonblick att deras klubb nu hade ett nytt ögonblick att vårda: ögonblicket då de bevittnade sitt lag skriva historia genom att vinna en historisk trippel i Atatürk Stadium, skådeplatsen för Liverpools berömda Champions League-final 2005 mot AC Milan och nu för alltid synonymt med den ultimata äran i den blå halvan av Manchester.
Efter att ha vunnit den femte ligatiteln på sex säsonger och sedan besegrat United i den första FA-cupfinalen i Manchester vände fotbollsvärlden blickarna mot Istanbul den 10 juni när Guardiolas City, som var desperat att driva ut spökena från förlusten i Champions League-finalen mot Chelsea 2021, förberedde sig för att möta Inter Milan i Europas största idrottsevenemang.
Inför matchen hade majoriteten av experterna gett det italienska laget små chanser mot ett City som hade krossat Bayern och Real Madrid på vägen till sin andra final under Guardiola. Men Simone Inzaghis mannar rustade sig på ett utmärkt sätt, pressade modigt City högt upp i banan och störde därmed deras vanligtvis så jämna rytm.
I något skede av sin resa mot storhet måste alla lag övervinna det ögonblick då vägen till seger smalnar och nederlagets spöke hotar. Under en spänd kväll i Turkiet visade City än en gång att de är ett sådant lag, när de efter Kevin De Bruynes skada lyckades pressa ett tröttkört Inter tillräckligt länge för att göra det mål som skulle lyfta dem till Citys storhetstid.
Bernardo Silva gled ner längs högerkanten av Inters straffområde med 68 minuter spelade och skar bollen tillbaka inåt men fick se den rikoschettera på en försvarare. Rodri behöll lugnet medan andra skrek på handboll, valde sin plats och slog in det trefaldigt vinnande målet. "Vi förtjänar det här. Vilken säsong", sa han efteråt och kunde glädja sig åt att ha gjort det viktigaste målet i Citys historia.

Modell

Citizen

Sommaren 2011 värvade Manchester City en anfallare som de hoppades skulle hjälpa klubben att nå nya höjder. Han skulle bli en av de största utländska spelare som någonsin spelat i England

Ord Charles Ginger

Bild Manchester City/Getty

s när den himmelsblå konfettin fladdrade ner på Wembleys gräsmatta och Carlos Tevez med ett vrål lyfte FA-cupen mot eftermiddagshimlen, verkade det som om den blå månen äntligen hade stigit upp, årtionden av besvikelse hade fördrivits av den kalla pressen av silverföremål. Jakten på en trofé var över, miljoner hade spenderats på att rekrytera en trupp av stjärnor som bekräftades av Yaya Tourés dundrande segermål. Ändå fanns känslan av att det här laget kunde bli så mycket mer kvar, en övertygelse som genomsyrade maktens korridorer på Citys majestätiska Etihad Stadium.
Trots att City avslutade säsongen 2010-2011 i triumf hade man i slutändan hamnat nio poäng efter Premier League-mästarna och de bittra rivalerna Manchester United, blivit utslaget ur Ligacupen av West Bromwich i tredje omgången och fått se sitt Europa League-äventyr avslutas i åttondelsfinalen av Dynamo Kiev.
I ligan hade Citys anfall anförts av den framtida avhopparen Carlos Tevez, och argentinaren gjorde 20 mål. Den näst mest produktiva målskytten var Touré med åtta, en hälsosam avkastning för en box-to-box-mittfältare, men inte tillräckligt för att förändra Citys inhemska framtidsutsikter. Mario Balotelli och Edin Džeko (som köptes för 22,5 miljoner pund respektive 27 miljoner pund) hade bara gjort ynka åtta mål i Premier League tillsammans. Inför säsongen 2011-12 var City i desperat behov av ett hänsynslöst rovdjur för att kunna ta tillvara på det momentum som FA-cupvinsten hade skapat och släppa loss det i ligan. De skulle hitta den målskytt de behövde i form av en liten argentinare som spelade i spanska La Liga.
nny Kun på blocket
Många av de bästa spelarna som någonsin funnits på en fotbollsplan beskrevs någon gång i livet som födda till att spela på en fotbollsplan. Väldigt få föddes dock för att bokstavligen leva på en fotbollsplan. Sergio Leonel Agüero del Castillo var det. Pojken som skulle bli kärleksfullt känd som "Kun" (efter sin japanska tecknade favoritfigur) föddes av tonårsföräldrar i en värld av djupaste fattigdom och växte upp i fallfärdiga hem i Argentinas huvudstad Buenos Aires. Men redan från början verkar det som om unge Sergio var ämnad för ett liv inom fotbollen, för var familjen än flyttade befann de sig alltid vid en potrero - en improviserad fotbollsplan. När familjen Agüero del Castillos flyttade till Los Eucalyptus (i centrala Buenos Aires) var deras ytterdörr bara en meter från en hörnflagga. Naturligtvis började Sergio vackla ut för att delta i de matcher som spelades på hans tröskel.
Sergio var snabb, hade ett kraftfullt tillslag och en kraftig kroppsbyggnad som gjorde honom svår att överlista. Han gjorde snabbt intryck och gjorde rutinmässigt fyra eller fem mål per match. Snart spelade han upp till sex matcher varje helg för flera lag, och hans hängivna far Leonel följde med honom på hans målskytteturer i stadens tuffare kvarter. Hans bedrifter drog till sig blickarna från olika proffsklubbar, och när det gällde att bestämma sig för vilket lag han skulle gå med i visade sig familjens svåra ekonomiska situation ironiskt nog vara en fördel. Utan något hopp om att kunna betala för att bli medlemmar i en klubb (ett krav som många av Argentinas inhemska lag ställde innan de släppte in ungdomar i sina ungdomslag) hade Sergios föräldrar få alternativ. Det fanns dock en klubb som var angelägen om att ta sig an den lovande ynglingen, och de krävde ingen medlemsavgift: Independiente.
Sergio gick med i klubben vid åtta års ålder och arbetade hårt för att stiga i graderna, och 2003 uppnådde han äntligen sin dröm om att spela i Argentinas Primera Division när han blev den yngste spelaren att debutera i den högsta divisionen. Trots en utmanande start på sin professionella karriär som gjorde att han fick vänta nästan ett år på en ny start, var Agüero fast besluten att få sina föräldrars uppoffringar att räknas (hans far hade själv haft en lovande fotbollskarriär innan han lade skorna på hyllan för att stödja sin sons framsteg). Så småningom kom hans första mål för Independiente och under tre proffssäsonger skulle ytterligare 22 följa på bara 54 framträdanden. I maj 2006 kom Atlético Madrid på besök och Madridklubben betalade Independiente 20 miljoner euro för en spelare som året innan hade hjälpt Argentina att vinna U20-VM, en turnering som lyste upp av en rufsighårig anfallare vid namn Lionel Messi. Paret skulle upprepa bedriften vid U20-VM 2007, där Agüero gjorde sex mål på sju matcher, och vinna OS-guld vid spelen i Peking 2008.
Den regeranden in Spain
Eventuella farhågor om att Agüero skulle ha svårt att anpassa sig till ett nytt liv i Spanien skingrades snabbt av ett antal dynamiska prestationer, och Atléticos rekordvärvning avslutade sin första säsong med sju mål. Agüero var ett förebud om vad som komma skulle och gjorde 101 mål för Atlético på 234 framträdanden och hjälpte Los Colchoneros (madrasserna) till Europa League-glans, där han satte båda målen i 2-1-segern över Fulham i finalen. Ett antal iögonfallande insatser bidrog till att höja hans profil ytterligare, bland annat en matchens lirare i 4-2-segern mot Barcelona 2008 och två mål mot Chelsea i Champions League 2009-10. Under sin sista säsong i klubben gjorde han 20 mål i La Liga, ett mål som han nådde med hjälp av karriärens första hattrick i sin sista match på Vicente Calderón.
Trots att han den 4 januari 2011 skrev på en kontraktsförlängning som skulle ha bundit honom till Atlético fram till 2014, bad Agüero den 23 maj att få lämna klubben. En del av Atléticos fans var upprörda över stjärnans volte face och visade sin ilska genom att veckla ut en banderoll där de meddelade den avgående Agüero att de önskade honom död. Det hade ingen effekt, och den 28 juli presenterades Atléticos tidigare anfallare i sin nya klubb: Manchester City.
Välkommen till Manchester
Agüeros flytt till Manchester var en riktig avsiktsförklaring från City, som hade betalat 38 miljoner pund för att värva argentinaren på ett femårskontrakt som skulle ge Agüero 52 miljoner pund. Övergången gjorde Agüero till den sjätte dyraste spelaren i historien vid den tiden, ett utlägg som, trots hans tidigare målskytte, representerade en påtaglig risk för Citys räkning. Lyckligtvis för både klubben och dess supportrar skulle Agüero betala tillbaka summan med ränta.
Den 15 augusti 2011 tog City emot Swansea på hemmaplan i sin öppningsmatch för den nya Premier League-säsongen. När timmen var spelad och City ledde med 1-0 efter ett mål av Edin Džeko, bestämde sig tränaren Roberto Mancini för att sätta in Agüero i stället för Nigel de Jong. Iförd tröja nummer 16 joggade Agüero in på planen och möttes av varma applåder. Inom åtta minuter skulle han återgälda gesten.
Citys mittfält arbetade ut bollen på högerkanten och serverade en framrusande Micah Richards, som rusade in i straffområdet och slog en passning mot Swanseas mål. Agüero gled in för att möta den och öppna sitt City-konto med ett modigt avslut, och han var långt ifrån färdig med att plåga de nyuppflyttade svanarna. Vid full tid hade han satt

Till höger Agüero firar sitt andra mål för Atlético mot Chelsea i Champions League-kampanjen 2009-10
Nedan Citys nya anfallare presenteras på Etihad

Ovan Agüero gör sitt andra mål i debuten mot Swansea City
Nedan Ingen har gjort fler hattrick i Premier League än Sergio Agüero

Citys mål-den pojke

Shearer. Rooney. Cole. Henry. När det gäller de största anfallarna i Premier Leagues historia är det samma namn som dominerar samtalet, obevekliga målskyttar som ständigt hittade ett sätt att skapa chanser och träffa nätmaskorna. Nu när karriären i City är över är Agüero en av de mest uppskattade, den mest produktiva utländska spelaren i tävlingens historia med 184 mål på 275 matcher och fyra på den totala listan. Men hur mäter han sig mot ligans mest dödliga tjuvskyttar? Svaret är att han på de flesta områden faktiskt överglänser dem alla.
Sedan debuten mot Swansea 2011 har Agüero gjort ett mål ungefär var 108:e minut, vilket ger honom det bästa förhållandet mellan mål och minuter i Premier Leagues historia. Under sina tio år i England har han mött 33 olika lag i ligan och gjort mål mot dem alla med undantag för Bolton Wanderers, som han bara har mött en gång. I hans otroliga målskörd finns häpnadsväckande 12 hattrick, ett rekord som han satte när han gjorde en trippel mot Aston Villa 2020 och därmed passerade Alan Shearers tidigare rekord på 11. En av dessa tripplar kom i en match mot Newcastle där Agüero gjorde fem mål, en bedrift som bara har lyckats vid fem tillfällen i Premier Leagues historia.
Med en skottprecision på 44 procent ligger Agüero före Rooney på 38 och på samma nivå som Henry. Han har också vunnit utmärkelsen Månadens spelare i Premier League hela sju gånger och har fem Premier League-vinnarmedaljer, lika många som Rooney och Cole, tre fler än Henry och fyra fler än Shearer.
När den sistnämnde nyligen ombads att sammanfatta Agüero gav den tidigare Newcastle-legenden de högsta lovorden. "Klass, kvalitet, mål, touch, teknik. Bara en underbar allroundcenterforward som har varit lysande för Manchester City och Premier League. Allt vi kan säga är tack för den underhållning han har gett oss."

Bilder Manchester City/Getty (tröja); Denis Doyle/Getty (Atlético Madrid); Chris Brunskill/Getty (vs Swansea); Michael Regan/Getty (mål)

David Silva stod för en djärv volleyassist när bollen såg ut att gå ut till målspark, och avrundade sedan sin fantastiska debut med ett överdådigt 25-metersskott som säkrade en imponerande 4-0-seger. Det hade bara tagit en halvtimmes fotboll för City-fansen att bli förälskade i sin nya anfallare.
Agüeros fina form fortsatte i början av säsongen och han gjorde ett mål mot Tottenham, ett hattrick mot ett sargat Wigan Athletic, två mål borta mot Fulham och det tredje målet i den berömda 6-1-segern över Manchester United på Old Trafford den 23 oktober. Segern i derbyt innebar att City gick upp fem poäng i försprång till de regerande mästarna och sände chockvågor genom Premier League.
United var dock långt ifrån slagna och under säsongens gång minskade de stadigt avståndet till City innan de gick om dem i mars. När United besökte Etihad den 30 april var Red Devils tre poäng före i toppen av tabellen och närmade sig ännu ett framgångsrikt titelförsvar. City visste att de var tvungna att vinna. Med en dundrande nick av lagkaptenen Vincent Kompany säkrade man en viktig 1-0-seger och utjämnade därmed ställningen med bara två matcher kvar att spela.
Båda lagen följde upp derbyt i april med segrar och därmed var det upplagt för en spännande sista dag i titelracet. Med en överlägsen målskillnad var Citys uppgift enkel: matcha eller förbättra Uniteds resultat, och de skulle bli mästare för bara tredje gången i sin historia och första gången på 44 år. När nedflyttningshotade QPR kom till Etihad medan United reste till Sunderland verkade ödet för Premier League-trofén vara givet på förhand. Det skulle visa sig vara allt annat än det.
Champagne supernova
Det verkade inledningsvis som om QPR skulle följa manuset på säsongens sista dag när Pablo Zabaleta gav City ledningen. Saker och ting vändes dock upp och ner när QPR kvitterade strax efter halvtid och sedan tog ledningen i den 66:e minuten, trots att Joey Barton blivit utvisad. Plötsligt stirrade City ner i avgrunden. De var nu tvungna att göra två mål för att ta titeln från United, som ledde mot Sunderland. Under de kommande 25 minuterna skulle de kämpa förgäves tills Džeko kvitterade med en nick på en hörna från David Silva på stopptid. Men 2-2 skulle inte räcka. Inte nu när nyheten om Uniteds seger sipprade in på ett lamslaget Etihad.
City vägrade erkänna sig besegrade och fortsatte att anfalla, och i den 94:e minuten fick Agüero bollen i utkanten av QPR:s straffområde. Med sekunder kvar att spela passade han en fallande Balotelli, som återlämnade bollen när Agüero hoppade in i straffområdet. Agüero fångade upp italienarens passning och tog sig lugnt förbi en utmanare för att sedan skjuta bollen förbi Paddy Kenny i QPR-målet och utlösa tumult. Agüero drog av sig tröjan och sprang iväg i jubel, efter att ha gjort det enskilt viktigaste målet i Citys historia och säkrat den mest dramatiska titelvinsten någonsin i Premier League. "Jag svär att ni aldrig kommer att få se något liknande igen!" ropade Sky Sports Martin Tyler när stadion exploderade. City hade nått det förlovade landet tack vare ett mål som Agüero sedan dess har beskrivit som "det bästa ögonblicket i mitt liv".
Träffar anoch missar
Föga förvånande fann Agüero det svårt att omedelbart nå sådana höjder igen efter att ha säkrat odödligheten. En skadedrabbad andra säsong reducerade Agüero till 12 Premier League-mål på 30 matcher under en säsong där United slutade 11 poäng före som ligamästare. För att förvärra Citys besvikelse lyckades Mancinis lag förlora med 1-0 mot nedflyttade Wigan i FA-cupfinalen, ett resultat som bidrog till att italienaren fick sparken bara två dagar senare.
City utsåg snart den tidigare Málaga-managern Manual Pellegrini, och beslutet gav omedelbar utdelning när Cityzens vann Premier League-titeln 2013-14 och Ligacupen (den första av sex Ligacupsegrar för Agüero), och deras inhemska kampanj drevs av 17 mål på bara 23 framträdanden från Agüero.
I en märklig ironi följde Agüeros mest produktiva säsong för City 2014-15, men den skulle inte åtföljas av silverföremål eftersom City slutade tvåa i ligan bakom mästarna Chelsea trots argentinarens 26 mål, en siffra som gav honom utmärkelsen Golden Boot. Agüero, som tack vare ett nytt kontrakt i augusti 2014 var bunden till klubben fram till 2019, stod nu inför sin första trofélösa säsong i England. Hans enda belöning under 2015 var att han fick tröja nummer 10 efter Džekos övergång till Roma. Tack och lov för både Agüero och klubben som han hade tjänat så väl, skulle en ny, banbrytande manager ersätta Pellegrini 2016, en man vars ankomst skulle inleda den mest gyllene eran i Citys historia: Pep Guardiola.
Med en rad nya lagkamrater, bland andra Ilkay Gündoğan och Leroy Sane, och Kevin De Bruyne som började uppfylla sin enorma potential, föll City på plats under spanjorens ledning. Med Agüero i spetsen slutade City på tredje plats under Guardiolas första säsong innan de inledde en makalös säsong där de blev det första laget att ta 100 poäng under en Premier League-säsong, Agüero bröt återigen 20-målsgränsen och hjälpte sitt lag till ännu en seger i ligacupen. City behöll båda titlarna under säsongen 2018-19, återigen med hjälp av 21 ligamål från sin argentinska stjärna. De lade också till FA-cupen i sitt välfyllda skåp och fullbordade den första engelska inhemska trippeln i historien.
Men medan dominansen på hemmaplan nästan blev rutin för Guardiolas mannar fortsatte deras insatser på den europeiska scenen att frustrera, framför allt i kvartsfinalerna i Champions League 2018-19. I det oavgjorda mötet med de engelska rivalerna Spurs fick City en straff i början av den första omgången på Tottenham Hotspur Stadium, men Hugo Lloris räddade Agüeros försök. Argentinarens miss skulle i slutändan visa sig vara ödesdiger eftersom Spurs vann en otrolig returmatch med 4-3 och gick vidare.
Närmare hemmaplan skulle Citys strypgrepp om ligan upphöra säsongen 2019-20 när Liverpool tog hem sin första titel på 30 år under en säsong utan fans på grund av den globala covid-19-pandemin. För första gången under hans tid som tränare ställdes frågor till Guardiola. Agüero, som för första gången hade misslyckats med att göra 20 eller fler mål i ligan, men som nu var den mest produktiva utländska spelaren i Premier Leagues historia, skulle snart också ställas inför sina egna personliga frågor. Hans sista säsong i Manchester stod för dörren. Han visste bara inte om det än.
Dontitta inte tillbaka in anger
Det är ingen hemlighet att fotboll ofta kan vara ett grymt spel, ett spel som saknar all känsla för känslor. Ändå verkar det särskilt orättvist att Agüeros sista säsong i England, ett faktum som tillkännagavs i slutet av mars 2021 av ett tacksamt men kallt City, har varit så förstörd av skada och sjukdom. Efter att ha reducerats till endast 12 ligamatcher (och fyra mål) på grund av en kombination av knärupturer och covid-19 har Agüero varit en skugga av sitt tidigare dödliga jag, och ytterligare en dubbel i Premier League och Ligacupen samt ett andrapris i Champions League var en klen tröst för en spelare som var van vid att avgöra de största matcherna. Bristande matchform hotade att beröva honom chansen till ett sista farväl hemma mot Everton på säsongens sista dag innan flytten till Barcelona, men tack och lov kunde han göra ett kort inhopp, där han nätade två gånger och överglänste Wayne Rooney som den spelare som gjort flest mål i Premier League för en och samma klubb.
Men hur nedstämda Agüero och hans supportrar än må vara över att se honom lämna, kommer Citys rekordmålskytt genom tiderna inte att bedömas efter sin avslutning. Nej, han kommer att bli ihågkommen för att ha förändrat läget för en klubb som före honom bara hade drömt om att nå topp sex. Fansen kommer att berätta om hans titelvinnande mål 2012, Manchesterderbyna som han avgjorde, dagen då han gjorde fyra mål mot ett överrumplat Leicester, efter att ha gjort detsamma mot Spurs några säsonger tidigare. De kommer att tala kärleksfullt om hat-tricket mot Aston Villa i januari 2020 tsom höjde Agüero över alla andra utländska målskyttar som har prytt den engelska toppflygningen. De kommer att minnas hans 36 mål i Champions League, inklusive hat-tricks mot Bayern München och Borussia Mönchengladbach. I slutändan kommer de att värna om det strålande leendet och ett namn som för alltid kommer att vara synonymt med deras klubb. Och de kommer inte att vara de enda.
När Guardiola fick frågan om vem som är världens bästa anfallare var han typiskt uppriktig. "Messi. Messi är nummer nio, tio, elva, sex, fyra. Men resten är Sergio." Neil Custis från Sun var lika översvallande när han nyligen fick frågan om Agüeros arv. "Om jag var manager och hade Agüero skulle jag spela honom på ett ben, oavsett när han nästan är i form. Han är den bästa utländska spelare som någonsin spelat i Premier League."
När man utvärderar Agüeros verkligt banbrytande karriär i England verkar det passande att ge sista ordet till mannen själv, som när nyheten om hans förestående avgång blev offentlig var typiskt ödmjuk. "Med ledning av ägarna och bidrag från många spelare har vi förtjänat en plats bland de största i världen." Det är sant, Sergio, men ingen har förtjänat samma plats i City-fansens hjärtan, pojken från potrero som aldrig vågade drömma om Europa för alltid vävd in i vävnaden i en klubb som han kallade sitt hem.

Ovan Agüero gör mål för City för sista gången
Nedan Agüero skjuter in sitt femte mål mot Newcastle efter bara 20 minuters spel

"Agüero beskrev målet som "det bästa ögonblicket i mitt liv"

Agüero av numbers

260

mål
i

390

Man City framträdanden

184

275

PREMIER LEAGUE SPEL

20

FA-CUPEN framträdanden

22

36

MÄSTERSKAP LEAGUE MÅL FÖR MAN CITY

i antal gjorda mål i en match mot Newcastle, ett gemensamt rekord i Premier League

12

Hat-tricks i Premier League - ett rekord

47

Premier League assistS
FÖR MAN CITY

Premier League TITLAR

108

Agüeros minuter-per-mål-förhållande
det bästa
i PL:s historia

0.66

mål per MATCH

Ovan Agüero gör ett fantastiskt solomål i Manchester-derbyt 2013
Nedan Håller Premier League-titel nummer fyra efter att ha slagit Brighton med 4-1 på den sista dagen av säsongen 2018-19

Bilder Manchester City/Getty (mot Newcastle); Michael Regan/Getty (trofé); Matthew Ashton/AMA/Corbis/Getty (mot Manchester United); Peter Powell/Pool/Getty Images (mot Everton)

augusti 2021

JACK
GREALISH

DU GÖRn'T KnOW

JACK

Jack Grealish blev en nationell ikon ikon detdenna sommaren, trots att han bara startade bara en gång för England vid Euro 2020 - så lockande är Manchester Citys £100-spelare som-miljoner pund. Men att nå kultstatus harinte varit enkelt för Storbritanniens dyraste spelare, som har kämpat mot familjetragedier, blodbad på derbydagen och en nära döden-upplevelse

Ord Chris Flanagan  Porträtt Matt McNulty

mannen var klädd i  en platt keps, när han sprang från läktaren och svingade ett slag i bakhuvudet på Jack Grealish.
Det andra stadsderbyt var bara nio minuter gammalt och St Andrew's var i kaos. Medan Aston Villas Tammy Abraham och en ordningsvakt tillsammans brottade ner inkräktaren på planen satt Grealish lamslagen på gräsmattan och försökte förstå vad som just hade hänt.
Han hade varit vänd åt andra hållet, utan anledning att misstänka någon överhängande fara, när supportern rusade ut från Birmingham Citys Tilton Road-läktare. Det första Grealish visste om det var när slaget anslöt med hans huvud. Inkräktaren på planen invaderaren bråkade med fel man, vid exakt fel tidpunkt. Grealish hade uthärdat två och ett halvt års misär vid det laget, efter att inte ha kunnat hjälpa sin barndomsklubb ur Championship. Men bara en vecka tidigare, när Villa låg på 13:e plats i tabellen i början av mars 2019, hade Grealish återvänt från ett tre månader långt skadeuppehåll och utsetts till lagkapten för första gången.
I den comebackmatchen hade han gjort karriärens bästa mål när Villa ledde med 4-0 i halvtid mot Frank Lampards Derby efter att ha mött en hörna med en dundrande volley från kanten av lådan som påminner om Paul Scholes när han var som allra bäst.
Så på St Andrew's visste Villas nye lagkapten hur han skulle reagera på en sådan oprovocerad attack. Inte genom att hoppa upp och jaga den blivande Peaky Blinder, utan genom att lugnt ta ställning och sedan låta fötterna sköta snacket. I mitten av andra halvlek fick Grealish en öppning inne i Birminghams straffområde och slog in segermålet.
"Det är den bästa dagen i mitt liv", strålade han efteråt. "Jag försökte bara fortsätta med mitt jobb. Det tycker jag att jag gjorde."
Grealishs två första matcher som lagkapten skulle inleda en klubb-rekordserie med 10 raka segrar, vilket drev Villa till slutspelet och uppflyttning från ingenstans. Det var den avgörande veckan i hans karriäroch ett ögonblick från vilket han aldrig har sett tillbaka.
Bara två år senare är han en stor Aston Villa-spelare, en hjälte i England - och nu Storbritanniens första £100-miljoner spelare. Pep Guardiola och Manchester City spenderar inte spenderar inte den typen av pengar utan mycket goda skäl. Det krävs mer än en planinvasion för att stoppa Jack Grealish...
"DET VAR SOM ATT TITTA PÅ MARADONA"
Across 213 Villa utflykterhar Grealish levererated otaliga minnesvärdaminnesvärda ögonblick. Det var under en av de mest minnesvärda helgerna av klubbens era före Grealish, att tragedin drabbade hans familj.
Grealishs far Kevin, som själv varit en livslång Villasupporter, hade varit i London inför klubbens semifinalseger i FA-cupen mot Bolton 2000 när han fick ett fruktansvärt telefonsamtal och omedelbart rusade tillbaka till West Midlands. Nio månader gamla Keelan Grealish, fyra år yngre än Jacks yngre son, hade dött i sin barnsäng. "Man kommer aldrig över att förlora ett barn", sa Kevin senare. "Jack var bara ett barn, men han minns fortfarande Keelan. Han tänker på honom i allt han åstadkommer."
Grealish yngre syster Holly har cerebral pares, och familjen har alltid varit otroligt sammansvetsad. Jacks irländska arv fick honom att börja med gaelisk fotboll som ung, vilket till och med innebar en resa till Dublin för att spela för Warwickshire under halvtidsvilan i All-Ireland-kvartsfinalen 2009 mellan Dublin och Kerry på den grottliknande Croke Park.
Fotbollen skulle dock alltid vinna duellen om hans kärlek. Han gick med i Villa som sexåring efter att ha upptäckts av scouten Jim Thomas under en match på en lokal fotbollsplan. "Det gick inte att missa honom", säger Thomas. "Han var väldigt liten, men han dribblade rakt igenom hela laget. Det var som att titta på Maradona."
Villa visste att de hade en speciell talang. När Grealish avancerade genom åldersgrupperna fortsatte han att sticka ut - och inte bara för sina gigantiska vader och nedrullade strumpor, det senare på grund av vidskepelse.
"En säsong krympte strumporna vi hade hela tiden och jag spelade inte i förstalaget, så jag kunde inte be om ett nytt par varje dag", förklarar han. "De kom inte över mina vader. Den säsongen började jag bli en riktigt bra spelare, så jag behöll den stilen."
Vid 16 års ålder började Villas förstalagschef att uppmärksamma honom på riktigt. "När vi hade en hemmamatch kunde vi normalt gå på akademimatcher akademispel på lördagsmorgonen", berättar Alex McLeish berättar FFT. "Den här lilla killen fängslade mig varje gång jag tittade på en match, det måste jag säga. Klubben var mycket entusiastisk över honom - Bryan Jones var ansvarig för akademin vid den tiden. Jag brukade stå på sidlinjen och det var som att gå och titta på Michael Laudrup eller något. Jag ville bara se honom få bollen gång på gång."
Det var inte bara McLeish som var imponerad - det var andra klubbar också. Eftersom Grealish snart skulle gå ur kontraktet innebar kompensationsreglerna att Villa kunde ha förlorat sin stjärna för så lite som 200 000 pund.
"Vi fick höra att Jack och hans far hade varit på Rio Ferdinands restaurang med en agent som försökte ta honom till Manchester United", säger McLeish. "Bryan var medveten om att andra var på väg att slå till och det var mycket viktigt att vi fick Jack ombord igen. Vi var tvungna att komma på en liten strategi för att se till att han stannade kvar i Aston Villa.
"Bryan bad mig att vara involverad i det, och mycket kredit måste gå till honom - det faktum att han kom till mig som manager visade att det var en kritisk situation, för normalt får akademikillarna bara affärer gjorda och dammas av. De behöver egentligen inte chefens övervakning på det.
"Vi var båda överens om att det skulle vara en absolut katastrof för Villa om denna kvicksilver killen lämnade. Han visade sådan potential, vad skulle han bli? Om han flyttade och blev en superstjärna skulle vi bli ihågkomna för det... och inte på ett bra sätt.
"Så jag träffade Jack och hans pappa, och de kom in på mitt kontor. Jack älskade klubben, hans pappa likaså, och de var båda väldigt angelägna om att han skulle stanna kvar förutsatt att vi kom fram till ett anständigt avtal. Bryan var medveten om klubbens budget och hur långt man kan gå med en akademipojke, men vi såg till att han fick det bästa erbjudandet - förmodligen det högsta för en akademipojke på den tiden."
Som en del av Villas ansträngningar för att visa hur mycket de värdesatte Grealishs närvaro, McLeish också satte 16-åringen på avbytarbänken i en Premier League-match mot Chelsea i mars 2012. Ett sådant knep hade den extra bonusen att det potentiellt kunde öka hans värde i en domstol om han skulle lämna den sommaren.
"Det var för att ge Jack lite av den stora tiden, men vi var också tvungna att försöka skydda oss själva om han lämnade och det fanns en avgift som skulle bestämmas", förklarar McLeish. "Makthavarna skulle kanske säga att det var £ 500 000 eller £ 600 000 - jag är inte säker på vad siffran skulle ha varit, men fyndkällarpriset skulle ha varit helt katastrofalt. Vilket pris som helst skulle ha varit det, för man kan se vad han har blivit."
Grealish skrev snart under sitt första proffskontrakt och säkrade sin framtid i Villa. Den affären sparade effektivt klubben mer än £99m. "Jag önskar att jag hade förhandlat fram en liten del av det själv!" skrattar McLeish.
NOTTS SÅ FORT, MIN SON
McLeish avgår B6 den sommaren och ersattes av skotske kollegan Paul Lambert. Det skulle bli två årrs innan Grealish gjorde sin första match för Villa - han blev uppflyttad till U19-laget tillsammans med två år äldre spelare och hjälpte klubben att vinna NextGen Series, ett förstadium till UEFA Youth League.
"Han var milsvida före alla andra i sin åldersgrupp - det var därför han blev skjuten in i vårt lag", säger Graham Burke, som tillsammans med gjorde flest mål i turneringen. "Han var en av de bästa spelarna bland de äldre pojkarna, och det är inte ofta man ser det. Hans dribblingar var så bra. Han gick förbi två eller tre spelare och han var inte nöjd - han stannade upp, kom tillbaka till sig själv och började om igen. Bollen var som limmad på hans fot."
I gruppspelet reste Villa till Lissabon och krossade Sporting med 5-1. "Sedan slog vi Ajax, med deras berömda akademi", fortsätter Burke, som nu spelar i Shamrock Rovers i hemlandet Irland. "I semifinalen mötte vi Sporting igen och Jack gav oss ledningen i förlängningen - det var ett enormt mål. Vi mötte Chelsea i finalen och de hade ett bra lag, men han vann en straff och jag gjorde måletlty och jag gjorde mål. Jag tror inte att någon förväntade sig att vi skulle vinna turneringen, men det visade vilken kvalitet vi hade - av det laget var det Jack som verkligen utmärkte sig och gick vidare.
"Det var en annan typ av fotboll mot europeiska lag, men det spelade ingen roll vilket land Jack befann sig i eller vilken plan han spelade på, han var så bekväm i alla situationer.
"Han gick förbi folk med lätthet, han kunde välja en passning, han kunde sätta ett lag på ryggen och driva dem framåt, vilket han gjorde i semifinalen mot Sporting. Han är den bästa spelare jag någonsin har spelat med. Alla visste att det bara var en tidsfråga innan han skulle få chansen i förstalaget."
Det visade sig dock att Grealishs första A-lagserfarenhet inte var i Villa, utan på lån i Notts County. "Paul Lambert var bra för mig, men jag blev lite osams med honom och jag tror inte att han ville ha mig kvar, så han sa: 'Du ska lånas ut'", minns Grealish senare med ett snett leende.

"Om den här ombytliga killen
lämnade och blev en stjärna
skulle vi bli ihågkomna...
och inte på ett bra sätt"

Medurs från toppen "Säg cheese"; Derry betrodde Grealish på Notts County; "Tommy Shelby kommer att vara i kontakt"; på väg till NextGen-glans

"Jack är en enstöring. Han
hade en annan typ av
tro - inte arrogans,
bara en överlägsen tro"

Han anlände till Meadow Lane bara några dagar efter sin 18-årsdag i september 2013 och kom till en klubb som låg i botten av League One. I sin första match förlorade Magpies med 5-1 mot Leyton Orient och inte långt därefter lämnade tränaren Chris Kiwomya klubben. Shaun Derry tog sig an sin första managerroll.
"Så fort träningen började min första dag insåg jag att vi hade en mycket speciell spelare", säger Berättar Derry för FFT. "Den tekniska aspekten av Jacks spel var över nivån för en League One spelare. Callum McGregor [från Celtic] var där, också, båda unga spelare på lån."
Till en början var managern tvungen att hitta ett sätt att ta tillvara Grealishs talang samtidigt som han försökte vända på resultaten. "Vi gick inte in i Notts County och tyckte att det klickade direkt", säger han. "Det var en tuff period och ibland söker man efter svar; man är öppen för att göra förändringar och experimentera med laget. Men jag hade ett samtal med min assistent Greg Abbott, som sa att det handlade om att lita på en ung spelare, tro på honom och låta honom uppleva några ganska dåliga prestationer - tillfällen då det hade varit enklare att bara ta av honom efter en timme och sedan låta honom stå över nästa match."
Grealish återgäldade denna tro i en match mot Gillingham i december. Med tre minuter kvar plockade han upp bollen på vänsterkanten innan han tog sig förbi tre försvarare till andra sidan straffområdet. Han rusade in i straffområdet och sköt ett skott i det övre hörnet - inte illa för att vara hans första seniormål.
"Det var det stora ögonblicket, att få se ett sådant speciellt mål i en match som var viktig för oss", minns Derry. "Hans pappa var på stadion och han sprang raka vägen till honom - jag tror jag tror att han fick en varning för att han sprang in i publiken! Jag spelade för Notts County när jag var 18 år och min pappa såg mina matcher också - det är fantastiska ögonblick.
"I Villa hade Jack förmodligen spelat i lag som vann, så det var en annorlunda utmaning för honom. Det var en pressad miljö i Notts County: en stor League One-klubb som inte ville bli nedflyttad till League Two. Motståndarna var fysiska mot honom, vilket var en inlärningskurva - han fick ta emot en del hårda slag och ibland gillade han det inte, men han kom alltid tillbaka på fötterna och hade modet att ta sig an folk om och om igen.
"Som person var han otroligt ödmjuk och artig. När jag hade några enskilda samtal med honom var han en smart kille. Han var fortfarande lite omogen på vissa sätt - han skulle förmodligen inte inse vikten av vissa övningar vi gjorde, för allt han ville var att ha bollen vid sina fötter. Utanför planen fanns det situationer - bara en eller två gånger, inte ofta - där hans tidtagning kanske svek honom en aning eller där han fattade ett par felaktiga beslut. Men det är vad man kan förvänta sig av en 18-åring."
Men på planen fängslade Grealishs sprudlande energi stamgästerna på Meadow Lane som få förr eller senare.
"Han var enastående och blev snart vår någon som vi kunde förlita oss på för att vinna matcher", fortsätter Derry. "Han hade en annan typ av självförtroende - det var inte arrogans, bara den här överlägsen tro på att han visste att han var en bra spelare. Jag älskar sådana spelare.
"Ibland är det fotbollens fel att vi bortser från individualitet - vi letar alltid efter en perfekt form och ett perfekt system, och och vi måste vara försiktiga med individuella talanger som Jack som vill gå efter strupen och ta på sig motståndaren. Ibland kommer de att förlora bollinnehavet, men de får folk att resa sig från sina platser.
"Jack är en ensamvarg, och jag har spelat med några stycken: Adel Taarabt i QPR var en magiker, men samtidigt frustrerande. I Portsmouth hade vi Robert Prosinecki, som var fantastisk men som kunde vara bristfällig på den defensiva sidan eftersom han inte riktigt såg värdet av det. Att spela med dem hjälpte mig att hantera någon som Jack.
"Man var tvungen att vara ärlig mot honom, och vissa dagar gillade Jack inte vad jag sa. I allmänhet var det armen runt axeln och att berätta för honom hur bra han var. Det var det jag ville, faktiskt, att berätta hur bra han var. För han var..."
Grealishs låneavtal skulle ha löpt ut i januari, men han valde att stanna och fortsätta klubbens kamp mot nedflyttning.
"Villa ville ha tillbaka honom, och han kunde ha gått till klubbar på Championship-nivå", avslöjar Derry. "Men jag pratade med Jack och hans pappa för att uppmuntra dem att sätta lite press på Villa från deras sida. Jack ville avsluta vad han hade påbörjat. Han hade haft det bra med oss och och han var lojal mot vår sak. Om han inte hade stannat, skulle vi ha blivit nedflyttade."
Som det var nu, Grealishs fem mål och sju assist säkerställde Notts Countys överlevnad påe sista dagen av League One-säsongen. Han var en talisman vid 18 års ålder.
LAND MOT LAND
Fyra dagar senare gav Lambert honom sin Villa debut, som en sen inhoppare i Premier League mot Manchester City. Under de tidiga delarna av 2014-15 var Grealish en vanlig medlem av matchdagstruppen, även om hans framträdanden från bänken bara var flyktiga - mycket mer än vad många Villa-fans skulle ha önskat.
Ett rop hade redan vuxit för tonårstalangen, som hade skrivit ett nytt fyraårskontrakt för att avvärja intresse från Chelsea och allmänt betraktades som Midlanders 'stora nya hopp stora nya hopp. Men Lambert tog en försiktig tillvägagångssätt när det gäller speltid, angelägen om att inte utsätta Grealish för för mycket för tidigt.
"Paul var bra med unga spelare", säger Michael Watts, Villas sportchef vid den här tiden. "Det var många som ville att Jack spela regelbundet, men managerns jobb var att skydda honom och se till att han kunde utvecklas. Du ser fall som Michael Owen och Wayne Rooney som var superstjärnor vid 16 eller 17 års ålder, men ibland säger folk att de inte skyddades i den unga åldern, vilket så småningom leder till skador och problem längre fram.
"En del av deras utveckling går ut på att ge dem lite extra träning eftersom de fortfarande är pojkar - de är inte fysiskt utvecklade eller vana vid så mycket träning och tävling."
Owen och Rooney nådde sin topp i unga år, men Grealish fortsätter att utvecklas när han kommer upp i 20-årsåldern.
"Folk fokuserar på hans tekniska förmåga, men han var också väldigt begåvad rent atletiskt", tillägger Watts. "Han var med i A-lagstruppen redan som 17- eller 18-åring - han var en anomali i den åldern, eftersom spelare inte brukar sluta utvecklas fysiskt förrän vid 23 eller 24 års ålder. Om du ville att han skulle producera styrka och kraft så kunde han göra det. Om du ville att han skulle vara aerobiskt stark och springa hela dagen, så kunde han göra det.
"Han blev aldrig stressad heller - han tänkte aldrig för mycket på saker och ting. Han hade hela paketet och han älskar helt enkelt fotboll. Om Jack inte var en professionell fotbollsspelare skulle han fortfarande vara spela i parkerna varje vecka. Till och med på gymmet skulle han fortfarande ha en fotboll - du skulle behöva säga till honom att lägga undan den."
Lambert hade försvunnit när Villa tog emot West Bromwich i FA-cupens kvartsfinal 2015. Den nye tränaren Tim Sherwood slängde in Grealish för en händelserik cameo - efter 16 minuter gjorde han den assist som avgjorde matchen, innan han blev utvisad efter att ha samlat på sig två gula kort, det andra för simulering.
Trots avskedandet hade Sherwood sett tillräckligt för att bli imponerad: snart startade Grealish regelbundet, när Villans tog sig ur nedflyttningsproblemen och slog ut Liverpool i FA-cupens semifinal. "Jag var på Wembley den dagen och för mig var han den bästa spelaren på planen", säger Burke.
Det var ett speciellt ögonblick för hela Grealish-familjen.
"När jag minns FA-cupsemifinalen mot Bolton och de nyheter vi fick den dagen, så tänker jag på hur Jack spelade mot Liverpool - han gav oss så mycket lycka", förklarade hans far senare.
Villa förlorade med 4-0 mot Arsenal i finalen, men Grealishs prestationer ledde till kulmen på en långvarig dragkamp - sedan 2011 hade både England och Republiken Irland tävlat om hans tjänster.
"Jag var chef för talangutveckling på FA - jag hade sett Jack spela några gånger och jag gillade honom", säger Kenny Swain, som vann Europacupen med Villa 1982. "Vi identifierade spelare vid 15 års ålder, följde dem under säsongen och kallade dem sedan till ett träningsläger. Jag tyckteatt han var en talangfull spelare och Villas akademichef Bryan Jones sa: 'Kenny, jag tycker att han är så bra som vi har haft under min tid här'. Det var inte lite beröm, för klubben har producerat en del bra spelare genom åren. Jack följde med på det första träningslägret och klarade sig bra första dagen, men sedan åkte han hem sjuk."
Under natten kollapsade Grealish.
"Jag var i badrummet och sedan vaknade jag på golvet", förklarade han senare. "Jag vet inte om det var nerverna, jag är inte säker. Nästa dagen var jag redo att träna igen, men av medicinska skäl kunde jag inte det."
Nästa gång England kallade Grealish var han tvungen att åka hem igen på grund av skada.
"Mot slutet av säsongen var vi sedan med i den nordiska turneringen som arrangerades av Sverige, Norge, Danmark, Island och Färöarna island och Färöarna", förklarar Swain. "Det här var

In GEnES

Jack Grealish är inte den första i sin familj som har representerat England och Aston Villa - hans farfart-great farfar gjorde detsamma för mer än 100 år sedan.
Tre av hans farföräldrar kommer från Irland, men en annan del av hans släkt går tillbaka till West Midlander Billy Garraty (inringad), en livsfarlig inside-right som fick en landskamp för England i en 2-1-seger över Wales på Fratton Park 1903.
Han var First Divisions bästa målskytt med 27 mål när Aston Villa vann ligan 1899-1900 och gjorde 260 framträdanden för klubben. Garraty hjälpte dem också att besegra Newcastle med 2-0 i FA-cupfinalen 1905, som sågs av mer än 100.000 supportrar på Crystal Palace.

Medurs från toppen Grealish gjorde 19 ungdomsmatcher för Irland; utvisad i cupen; Notts visade sig vara Grealishs elddop

min enda chans att få se honom igen - det var en åtta- eller tiodagarsresa, så vi skulle lära känna honom ordentligt. Jag ringde Bryan Jones och han sa: "Ta med honom, inga problem", men senare fick jag höra att han inte skulle komma. Jag kontaktade hans mamma för att säga att jag trodde att han skulle få en helt fantastisk tid med oss, men hon sa att hon inte trodde att han ville åka. Han blev uppvaktad av FAI, som spelade honom över hans åldersgrupp, vilket var en frestelse."
Grealish spelade för Irlands U17- och U18-lag, vid en tidpunkt då Englands meriter i de yngre åldersgrupperna inte riktigt var vad de är nu.
"Det var ett av de sällsynta tillfällen då vi inte kvalificerade oss till finalen i UEFA Under-17 Championship", säger Englands dåvarande tränare John Peacock till FFT. "Kvalificering handlar om små marginaler - med Jack inblandad, vem vet om vi skulle ha klarat det? Han hade alltid varit i framkant av vårt tänkande."
Men även efter att Grealish började representera Irland fanns det fortfarande en osäkerhet om hans långsiktiga internationella framtid.
"Vid ett tillfälle kom hans pappa till mig och sa: 'Jag tror att Jack är redo att prova på England'", säger Swain. "Jag mötte upp dem, tog dem till St George's Park och presenterade dem för george's Park och presenterade dem för Noel Blake, manager för U19-laget, och Dan Ashworth, teknisk direktör. jag hade redan frågat Blakey om han tyckte att Jack höll måttet och var tillräckligt bra för att spela ett år högre upp.
"Blakey tänkte bjuda in honom till U19-truppen månaden därpå, men jag vet inte vad som hände. Han stannade kvar i republiken och de tog ut honom i U21, men vi försökte verkligen."
Irlands förbundskapten Martin O'Neill hade till och med försökt kalla Grealish till A-landslaget 2014, under en period då hans assistent Roy Keane också var Paul Lamberts nummer två i Villa. Grealish tackade artigt nej och bestämde sig då för att hålla sina alternativ öppna. Englands förbundskapten för U21-landslaget, Gareth Southgate, bekräftade att det pågick förnyade försök att övertala honom att representera Three Lions.
Inte långt efter att Grealish hjälpt Villa till FA Cup-finalen gjorde Irland ett nytt försök att ta ut honom i A-truppen - den här gången till en kvalmatch till EM 2016 mot Skottland och en vänskapsmatch... mot England. Minuterna innan truppen offentliggjordes ströks dock Grealish från listan. Återigen var han inte redo att binda sig.
I augusti samma år träffade han Roy Hodgson i en loge på Villa Park efter en match mot Manchester United. En månad senare bekräftade Grealish att han hade bestämt sig för att spela för England trots allt.
"Det var en lättnad när jag hörde det", ler Swain nu. "Jag tänkte: 'Fan, äntligen!'."
"JACK, DU KAN DÖ..."
Grealish inledde säsongen 2015-16 som  en Villa igen, men hans karriär skulle komma att ta en oväntad vändning. Trots hans närvaro förlorade laget sju ligamatcher i rad och Sherwood fick sparken, med klubben i botten av Premier League-tabellen. Där stannade de resten av säsongen - Grealish hade en svår relation med ersättaren Remi Garde, som skickade honom till U21-laget för att han besökt en nattklubb timmar efter en 4-0-förlust mot Everton. Fransmannen var inte någon beundrare av Grealishs glada inställning till livet.
"Han skällde bara ut mig för att jag log", berättade den förvirrade playmakern berättade en gång för Gabriel Agbonlahor.
Garde stannade bara till slutet av mars, men Grealish avslutade säsongen med att sätta ett nytt rekord i Premier League: han spelade 16 matcher... och förlorade samtliga. Få klandrade spelaren - precis som Gareth Bales 24 matcher utan seger i Tottenham var rekordet symptomatiskt för lagets allmänna sjukdom.
"Som klubb var vi en enda röra vid den tidpunkten", minns Michael Watts. "Det var mycket som pågick bakom kulisserna och det var ett svårt omklädningsrum att vara i. Jag har aldrig upplevt så mycket dysfunktion under en säsong. Fansen och kanske även folk inom klubben förväntade sig att Jack skulle rädda klubben, göra något galet speciellt och dra upp en kanin ur hatten. Men oavsett hur begåvad Jack var så var det för mycket begärt - det fanns 28 andra spelare som också behövde göra mer."
För första gången på 28 år stod Aston Villa inför ett liv utanför den högsta ligan. Det var ett förödande slag för Grealish, barndomsfansen och spelaren med ambitioner för England.
Han fick ändå sin första kallelse till Three Lions den sommaren och anslöt sig till Southgates U21-trupp i Toulon Tournament. Han gjorde också två mål i 7-1-segern över Guinea, men startade bara två av Englands fem matcher - mittfältaren var en oanvänd avbytare när de besegrade Frankrike i finalen, där Ruben Loftus-Cheek tog rollen som nr 10.
Grealish kom inte med i nästa U21-trupp innan Southgate blev förbundskapten för seniorlaget. På den första dagen av Championship-säsongen under den nya Villa-chefen Roberto Di Matteo befann han sig på bänken i en miserabel förlust mot Sheffield Wednesday.
"Han var strået vassare än alla andra i den truppen - han borde inte ha spelat i Championship", minns Tommy Elphick, Villas nya lagkapten efter att ha anslutit den sommaren. "Han hade en hunger att få tillbaka klubben dit den hörde hemma och axlade mycket av det ansvaret, men han startade inte i öppningsmatchen. Managern ville satsa på lite mer erfarenhet och kunnande, men när jag tränade med honom minns jag att jag tänkte: "Hur kan den här killen inte starta?"."
Villa låg på en 19:e plats när Di Matteo fick di Matteo fick sparken efter bara 11 ligamatcher - en period under vilken Grealish återigen hade irriterat sin chef genom att enligt uppgift gå på en fest hela natten. Di Matteo blev den tredje Villa-chefen i följd som offentligt förmanade nr 10 för hans agerande utanför planen; Sherwood hade också tvingats ingripa efter att bilder dykt upp på Grealish som låg utslagen på gatan efter en utekväll på Teneriffa.
Grealish hade problem på planen också: under Steve Bruces första match som tränare fångade tv-kameror honom när han stampade på Wolves-försvararen Conor Coady, vilket resulterade i  en retroaktiv avstängning på tre matcher. I februari 2017 blev han utvisad för en andra förseelse mot Nottingham Forest och tillbringade sedan två månader på bänken.
Villa slutade på 13:e plats och Grealishs karriär var i allvarlig fara att stanna av. Aidy Boothroyd kallade honom till U21-EM 2017 Euros, men Grealish spelade inte en enda minut i finalen i Polen. Efter dragkampen om hans tjänster skulle han snart fylla 22 år och det fanns ett genuint hot om att hans framtidsutsikter i England skulle vara över nästan lika snabbt som de hade börjat.
En vecka innan den nya säsongen började blev det ännu värre. När Grealish mötte Watford i en hyllningsmatch till Graham Taylor fick han ett oavsiktligt knä i ryggen när han hoppade upp på en nickduell med Tom Cleverley.
"Min njure delade sig på två ställen - det rann blod inuti i ungefär fem timmar", berättade Grealish senare. "Det är den värsta smärta jag någonsin har haft. Jag fick åka in akut för en operation - innan den genomfördes var kirurgen tvungen att berätta för mig vad som skulle hända om det inte fungerade. Han såg mig i ögonen och sa: "Jack, du kan dö". Jag var uppriktigt rädd."
Operationen lyckades, men Grealish fick tillbringa tre månader på sidlinjen. Han var tacksam för att Bruce regelbundet hade hållit kontakten under de mörkaste stunderna, och och återvände mer beslutsam än någonsin att återbetala hans manager oro.
Även guidad av den nyanlände John Terry, Grealish hjälpte Villa att nå slutspelet och var sedan nära att göra ett sensationellt solomål på Wembley, i en final som de till slut förlorade mot Fulham. Det skulle bli en tredje säsong i Championship framöver.
Ännu värre var att Villa under en period den sommaren såg ut att ha stora ekonomiska problem. Spurs började cirkla för Grealish och Bruce erkände till och med att hans försäljning såg oundviklig ut. Villa sades vara redo att acceptera bara £ 6 miljoner, men ordförande Daniel Levy tog sin tid över förhandlingarna och försökte tvinga ner avgiften ytterligare. Det visade sig vara ett dåligt drag: Villas finanser fick plötsligt hjälp av ett övertagande och det begärda priset steg till 40 miljoner pund. "Om Jack hade gått med i Tottenham den sommaren finns det ingen ingen tvekan om att Aston Villa inte skulle vara i Premier League idag", säger Elphick.
Men även med stjärnan kvar i klubben såg det till en början osannolikt ut med en uppflyttning. Villa inledde 2018-19 dåligt, en supporter kastade ett kålhuvud på Bruce och tränaren fick sparken. Inte långt efter Dean Smiths ankomst blev Grealish borta i tre månader på grund av en smalbensskada.
Midlanders vann bara två av sina kommande 13 matcher och var på väg mot ännu en mitten av tabellen: om det inte hade varit för Grealishs Grealishs återkomst i mars och Smiths idé.
"Att göra Jack till lagkapten var ett mästerstycke av Smith", förklarar Elphick. "De är båda Villa-fans sedan barnsben och de trivdes med varandra.
"Dean har ett underbart sätt att inte glömma bort det mänskliga elementet i en fotbollsspelare - han kom in ibland och pratade med Jack om den senaste matchen eller en match som visades på tv kvällen innan. Den perioden när han blev skeppare var skapandet av Jack.
"Han hade varit skadad men var desperat att komma tillbaka, och den mängd arbete han gjorde i gymmet var otrolig. Han kom tillbaka som ett helt annat exemplar.
"I sin första match som lagkapten gjorde han en enastående volley mot Derby som visslade över mitt huvud. Sedan var det Birmingham-episoden, som kunde ha varit ett riktigt allvarligt ögonblick - pojken som kom på på planen kunde ha burit på vad som helst. Jack kunde ha tänkt: "Jag måste gå av, mitt huvud är inte på rätt plats", men hans sätt att ge igen på den killen var genom att göra segermålet."

DEN nOUS SOM JACK BYGGDE

Ingen vann fler frisparkar i Premier League än Jack Grealish förra säsongen...
Jack Grealish
110
Wilfried Zaha
88
Adama Traoré
86
Sadio Mané
78
John McGinn
77
Richarlison
73
Eberechi Eze
72
Bukayo Saka
64
Conor Gallagher
63
Jordan Ayew
63

Vänster Stjärnan briljerade mot Guinea 2016
Höger Manager Bruce såg till att Jack var okej

"Att göra Jack till kapten
var ett mästerstycke. Han
och Dean Smith var
villa-fans från barndomen och
surrade av varandra"

Villa tog sig till semifinal i playoff mot West Bromwich. Den oavgjorda matchen gick till
straffläggning på The Hawthorns - Grealish Grealish gjorde mål och Villa var på väg tillbaka till Wembley. Den här gång besegrade de besegrade Derby för att återvända till dene topp flyg. Efterefter tre Mästerskap kampanjer, var kapten Jack var kapten Jack tillbaka i storhetstiden.
SUPER JACK, SUPER SUB
Grealish hade bara ett Premier League-mål i bagaget vid den tidpunkten, men ytterligare åtta följde under 2019-20 då Villa också nådde finalen i Ligacupen och förlorade mot Manchester City. Lagkaptenen hade varit överlägsen i den tuffa semifinalreturen mot Leicester och levererade assisten till Matt Targetts öppningsmål som hjälpte Villa att ta sig vidare med 3-2 på tilläggstid.
När nedstängningen slog till två veckor efter finalen hade Smiths lag förlorat fyra raka matcher matcher - den senaste med 4-0 mot The Foxes - och låg på 19:e plats. Grealish hamnade på löpsedlarna igen av fel skäl: timmar efter att ha uppmanat folk att stanna hemma fotograferades han efter att ha kraschat sin Range Rover in i parkerade bilar, iförd en svart toffel och en vit slidersandal. Kritiken var utbredd, men han svarade på planen när Premier League startade om. På en dramatisk sista dag av säsongen sköt han in West Ham och säkrade Villas kontrakt. Som om det kunde ha varit någon annan.
Ett ramaskri, inte helt olikt hans yngre dagar, samlades för att Grealish skulle få sin första kallelse till Southgates engelska trupp - men nu var det över hela landet. Till och med prins William, en Villa-fan som skickade ett handskrivet stödbrev till Grealish efter St Andrew's-attacken, engagerade sig i kampanjen.
"Jag har gett Gareth en liten knuff med armbågen och sagt: 'Varför är inte Grealish med i Englands trupp?'", flinade han.
Till en början motsatte sig Southgate det vänliga kungliga ingripandet, men när Marcus Rashford drog sig ur Three Lions septembermatcher på grund av skada, kallades Grealish in som ersättare och gjorde sin debut som inhoppare i Danmark.
En vecka senare skrev han på ett nytt femårskontrakt med Aston Villa, som innehöll en utköpsklausul på 100 miljoner pund, trots att Manchester United och Arsenal var intresserade. I början av oktober gjorde han två mål och assisterade till ytterligare tre mål i en fantastisk 7-2-seger över mästarna Liverpool, när Villa vann sina fyra första matcher under säsongen 2020-21.
Lovorden bara intensifierades, inte minst efter han startade sin första tävlingsmatch för England mot Belgien. Grealish förvirrade Thomas Meunier med en bakåtskruvad flick över vingbackens huvud i en prestation så imponerande att han omedelbart etablerade sig bland fansen som den nya Messias, knappt sex månader efter att han hade varit en mycket stygg pojke. Det eskalerade snabbt.
Trots det gjorde ett tre månader långt skadeuppehåll att han inte var med i Englands matcher i mars 2021, och rapporter tyder på att han, även om han skulle bli frisk igen, kan riskera att missa Southgates trupp till EM 2020. UEFA:s beslut att utöka trupperna till 26 spelare satte stopp för den minsta lilla möjlighet att det skulle hända - särskilt efter att han hjälpt Villa att besegra de blivande Europamästarna Chelsea på säsongens sista dag.
I EM steg Grealishs stjärna ytterligare - trots att han bara startade en match, mot Tjeckien, när England redan hade säkrat sin plats i åttondelsfinalen. Han spelade fram till Raheem Sterlings segermål i den matchen, men för Grealish var turneringen nästan en tillbakablick på hans dagar som 18-åring under Paul Lambert: han användes sparsamt som  en super sub, medan nästan en hel fanbase vädjade om att han skulle få vara med.
"Jag åkte till Wembley för att se Jack spela mot Skottland och Callum McGregor, och jag var så stolt över honom och vad han har åstadkommit", säger Shaun Derry, hans tidigare tränare i Notts County. "Min son Jesse är 14 år och hans favoritspelare i hela världen är Jack Grealish - Jack var så snäll och skickade ett fint meddelande till honom för några månader sedan.
"Vårt landslag har skrikit efter någon som Jack, och vi vill se mer av honom. Han ger dig hopp."
Mot Tyskland förvandlade Grealish hoppet till verklighet. Efter att ha introducerats från bänken av ett av de högsta vrålen som Wembley någonsin har hört, gav Brummie-magikern gnistan som avgjorde åttondelsfinalen genom att spela en roll i båda målen på en berömd eftermiddag för England.
Det verkade vara början på något, men tyvärr visade det sig inte vara det - Grealish var en oanvänd avbytare mot Ukraina under en dundrande 4-0-seger i Rom, avbytt mot Danmark i semifinalen och sedan avbytt igen i slutminuterna av förlängningen när Southgate sökte mer defensiv soliditet när England ledde med 2-1.
Grealish släpptes fram från bänken när finalen mot Italien gick till straffläggning och hängde optimistiskt kvar i Southgates blickfång, desperat efter att bli ombedd att ta steget upp, precis som han hade gjort i slutspelet för Villa två år tidigare. Återigen blev han förbisedd - Enligt rapporterna var han åtta på listan, bakom till och med målvakten Jordan Pickford.
Pep Guardiola hade sett mer än tillräckligt, dock. Om Southgate har oroat sig för den defensiva sidan av Grealishs spel, tror Manchester Citys manager uppenbarligen att de kan övervinnas - även den extremt begåvade Kevin De Bruyne måste arbeta som en trojan i Guardiolas system.
Att en av de största tränarna genom tiderna var beredd att göra Grealish till Storbritanniens första spelare för 100 miljoner pund säger allt du behöver veta om den förmåga som Citys nyförvärv besitter. Under 19 år i sin barndomsklubb etablerade han sig som en stor Aston Villa-spelare. Nu kommer han att spela Champions League-fotboll för första gången och utmana om alla stora priser som finns.
"Dean Smith är en jäkla bra manager, men Pep Guardiola betraktas som fotbollens absoluta gud - han förbättrar varje spelare han arbetar med och det ska bli fantastiskt att se vad han kan göra med Jack", säger Grealishs tidigare lagkamrat i Villa, Tommy Elphick.
"Han blir bättre med bättre spelare omkring sig, eftersom han får mer utrymme. Han är som silke - han flyter, han glider. Han har fortfarande den där oskuld, varför vi alla blir förälskade i fotboll när vi är barn; förmågan att göra något och imponera på en publik. Jag är så nöjd med hur han har han har gjort - han har ett hjärta av guld.
"Han donerade en massa saker till ett hospice och jag minns att jag fick reda på att han hade betalat för ett Villa-fans begravning - inte för att få uppmärksamhet, utan för att han bryr sig. Man kunde alltid se att Jack älskade Aston Villa."
Grealishs ultimata ambition kan mycket väl vara 15 månader ner i linjen. England återupptar sin VM-kvalkampanj 2022 med Septembermatcher mot Ungern, Andorra och Polen och Polen - och den nya £ 100 miljoner mannen hoppas att konsekvent speltid i Premier Leagues övre räckvidd övertygar Southgate att ge honom en nyckelroll i Qatar nästa år.
"För några år sedan sa jag till Gareth Southgate: 'Du lycklige b*****d, du kommer att få ärva några av de bästa talangerna vi någonsin haft'", ler Kenny Swain nu. "När jag hade slutat på FA kom han fram till mig och sa: 'Du hade rätt'. Jack var inte ens en engelsk spelare då - han är en bonus på toppen av det hela, och det finns fortfarande mer att hämta från honom."
"Han har gått från en brådmogen talang till en superstjärna", sammanfattar Alex McLeish det hela.
Redan från början visste alla att Jack Grealish var kapabel till något speciellt. Under de senaste veckorna har han skrivit historia - nu är han redo att ta sig an världen.

MILESTOnE MEn

Dessa fem britter bröt alla ny mark - men bara två av dem har gått vidare till att vinna en ligatitel...

Trevor Francis
Francis blev Storbritanniens första sexsiffriga man när Nottingham Forest betalade 1,18 miljoner pund för att sno honom från Birmingham 1979. Tre månader senare nickade han in segermålet i Europacupfinalen, men Liverpool slutade som inhemska mästare.

Chris Sutton
Ingen brittisk klubb hade någonsin betalat £5 miljoner för en spelare när Blackburn värvade Sutton från Norwich i juli 1994 - men samma säsong lyfte hans SAS-partnerskap med Alan Shearer Lancashire-klubben till Premier League-toppen.

Alan Shearer
Suttons anfallspartner blev den första brittiska spelaren som gick för mer än 10 miljoner pund när han gick till Newcastle 1996. Världsrekordskytten för 15 miljoner pund levererade ett klubbrekord på 206 mål och två FA-cupfinaler... men tyvärr inga stora utmärkelser.

Rio Ferdinand
Den balettliknande mittbacken var den första britten som översteg 25 miljoner pund - Manchester United värvade honom från Leeds för 29,1 miljoner pund 2002 och belönades med sex ligatitlar och en Europacup. Inte så illa för en grabb från Peckham.

Harry Maguire
Den första inhemska stjärnan som gick till en brittisk klubb för mer än 50 miljoner pund var en annan försvarare som flyttade till Old Trafford. "Slabhead" krossade taket i en £ 80m-affär från Leicester till United för två år sedan, men han har ännu inte plockat upp en trofé.

Medsols från ovan "Vad kan du berätta för mig om olympisk basket?"; Grealish gör sin City-debut; "Ser mina vader stora ut i det här?"

"Guardiola är fotbollens gud
av fotboll - Det kommer
vara fantastiskt att se vad
han gör med Jack"

Återupplev den anmärkningsvärda säsongen som
city tog sig upp på historiska höjder på väg
till att vinna en spektakulär trippel

Den

Blå MOOn

DISKANTEN 2022-23

Är

UPPGÅNGn

I

mmortalitet. Det är den ultimata prestationen, en topp som oräkneliga själar har strävat efter att nå, men som bara ett fåtal utvalda någonsin har stått på. Vägen till det förlovade landet är kantad av dolda fallgropar och till synes omöjliga hinder, och den är förrädisk och oförlåtande och lyckas regelbundet kasta tillbaka dem som försöker nå de högsta höjderna till de vanliga dödligas land. Ändå lyckas vissa navigera över de till synes oöverstigliga hinder som skiljer de goda från de stora, vare sig det är en våghalsig individ eller ett kollektivt suveränt team. Under en kvav natt i Atatürk Stadium i Istanbul gjorde Man City just det och tog sin enda klara chans att skära upp Inter Milan och deras namn i den enda trofén som undgick dem.
Som för alla lag som har rört vid himlen var resan till det avgörande ögonblicket när Rodri svepte in det viktigaste målet i Man Citys historia lång och mödosam. Även om de var få och långt ifrån varandra fanns det naturligtvis bakslag, sällsynta nederlag och enstaka oavgjorda matcher mot lag som City vanligtvis skulle besegra med liten ansträngning. Men trots att City spelade 61 matcher i fem turneringar och nådde två av tre möjliga finaler, var Citys marsch mot trippeln märkligt nog inte i fara, åtminstone inte förrän de hektiska slutminuterna i Istanbul, då Inter på något sätt lyckades undvika att kvittera.
För att fullt ut uppskatta omfattningen av deras prestation måste man börja i början av en säsong som inleddes med en rad uppmärksammade avgångar och ett antal ännu mer uppmärksammade ankomster.
Efter att ha försvarat sin trofé ännu en gång mot ett oemotståndligt Liverpool hade Citys titelvinnare mer än väl förtjänat en sommar med sol och bad, men medan de åkte iväg för att vila uttröttade lemmar var deras manager redan på manöver, en generalplanering för hur han skulle omforma sina styrkor inför det kommande kriget. Katalanen arbetade tillsammans med fotbollsdirektören Txiki Begiristain och VD Ferran Soriano och lyckades säkra ett antal viktiga nyförvärv samtidigt som han gick med på att göra sig av med några stora namn.
Bland dem som skulle bort fanns den snabbfotade yttern och fyrfaldige Premier League-vinnaren Raheem Sterling, som ansågs överflödig trots att han gjort 17 mål och nio assist på 47 matcher säsongen innan. Det skulle bli Chelsea som skulle köpa den engelske landslagsmannen för 47,5 miljoner pund. Sterling skulle följas till London av de tidigare lagkamraterna Oleksandr Zinchenko och Gabriel Jesus, som skrev på för Arsenal i affärer värda 30 miljoner pund respektive 45 miljoner pund.
Få klubbar skulle acceptera så många avgångar av hög kaliber under en säsong, än mindre under ett enda fönster, men det fanns ingen rädsla för att City skulle försvaga sin offensiva förmåga tack vare ankomsten av den mest eftertraktade unga anfallaren på jorden. Köpet av Erling Haaland för blygsamma 51,2 miljoner pund från Borussia Dortmund tillkännagavs redan den 10 maj 2022 och gav en rakbladsvass spjutspets till en perfekt borrad maskin.
Vidare kompletterades värvningarna av Kalvin Phillips, Manuel Akanji, Stefan Ortega och den blivande VM-vinnaren Julián Álvarez (för vilken ett avtal ingicks i januari 2022), var City vid bästa hälsa när de marscherade ut på ett tumultartat Wembley Stadium den 30 juli i Community Shield-mötet mot FA- och League Cup-vinnarna Liverpool.
Det var en match mellan Haaland och Liverpools nya frontfigur Darwin Núñez, men matchen slutade 3-1 till Merseysiders, och en ivrig Núñez gjorde ett nickmål som avslutning på en imponerande prestation. Den som trodde att resultatet var en föraning om vad som komma skulle blev dock snart avfärdad. Wembley hade bevittnat en skärmytsling, men de verkliga striderna låg fortfarande framför oss.
Wrath av nortman
City, som vill bli det andra laget att vinna tre Premier League-titlar i rad, inledde sin inhemska kampanj på ett hänsynslöst sätt. Haaland blev utskrattad för en ovanligt svag insats veckan innan och behövde bara 36 minuter för att hitta nätet mot West Ham, där han kyligt placerade in bollen från straffpunkten och öppnade sitt Citykonto. Han skulle lägga till en andra strax efter timmen, svepande en perfekt viktad Kevin De Bruyne genomgående boll förbi Areola i Hammers mål.
Det blå touch-papperet hade tänts. En assist en vecka senare när Bournemouth besegrades med 4-0 på hemmaplan och ett mål från nära håll på St James' Park i en spännande 3-3-match mot Newcastle höll uppe norrmannens momentum, men få kunde ha förutsett vad han var på väg mot: inget mindre än att bli den första spelaren i Premier League att göra tre hattrick i rad på hemmaplan, det snyggaste tillfogat ett slaget Man United i en 6-3-kvittering av Citys rivaler i andra änden av staden den 2 oktober.
Före den dimmiga Etihad-eftermiddagen hade Guardiolas mannar redan satt en stövel i Champions Leagues utslagsfas efter segrar mot Sevilla och Dortmund, den senare säkrad via en akrobatisk Haaland-volley. City sprang som tåget och inte ens en 1-0-förlust på Anfield i matchvecka 10 av den nya säsongen fick dem att tappa sugen.
En trio (visserligen knappa) ligasegrar och ytterligare fina prestationer i Europa (inklusive en 5-0-kross mot FC Köpenhamn) lyfte City till andra plats i ligan och säkert vidare till slutspelet i Champions League innan VM i Qatar tog uppehåll. Trots detta kunde ligainnehavarna inte njuta av allt på sitt eget sätt. Till överraskning för i stort sett alla utanför Emirates Stadium fortsatte Arsenal att försöka konkurrera med City i toppen, och en 2-1-omvändning på hemmaplan mot ett fantastiskt Brentford före det internationella uppehållet gav en skarp påminnelse om att de regerande mästarna hade en kamp framför sig.
a seasån av två halves
The Citizens jakt på silvervaror återupptogs den 22 december, bara fyra dagar efter att den kanske finaste VM-finalen i historien slutade med att ett Lionel Messi-inspirerat Argentina besegrade Frankrike på straffar efter ett fantastiskt 3-3-resultat. Den första utmaningen som väntade var Liverpool i ligacupens åttondelsfinal. Efter att ha besegrat Chelsea med 1-0 i den tredje omgången stod City återigen som segrare i en tävling som de rutinmässigt dominerar.
Få höjde på ögonbrynen när Haaland öppnade målskyttet med en fantastiskt improviserad volley, men Liverpool återställde snart jämvikten genom Portugals Fábio Carvalho. De upprepade sedan bedriften strax efter halvtid, då Salah högg in bollen från en Núñez och kvitterade till 2-2 efter att Mahrez snygga avslut tillfälligt hade återställt Citys ledning. En svängig match avgjordes till slut strax efter timmen spelad av en hög Nathan Aké nick.
City visade inga tecken på trötthet efter VM och fortsatte att köra på och sopade undan Chelsea i både ligan och FA-cupen, den senare med 4-0. Och sedan hände den märkligaste av saker: City förlorade, och inte mot en titelrival eller en europeisk jätte utan mot ett piggt Southampton, som trotsade sin status som nedflyttningskandidat och slog ut Guardiolas mannar ur Ligacupen.
Värre skulle det bli på Old Trafford tre dagar senare. Erik ten Hags Man United, som skämdes efter 6-3-förlusten på Etihad tidigare under säsongen, kom ut på Drömmarnas teater med mer än en poäng att bevisa. De röda djävlarna vägrade att vika ner sig som de hade gjort i oktober och efter Grealishs fina nick på ett inlägg från Kevin De Bruyne vände de matchen på huvudet, om än till stor del tack vare en kontroversiell kvittering av Bruno Fernandes, den portugisiske mittfältarens curlingmål som först dömdes bort på grund av att Rashford helt klart befann sig i offsideposition, men sedan beslutade domarna att den engelske anfallaren inte hade stört spelet. Rashford fullbordade sedan vändningen med ett avslut från nära håll. Det skulle bli den enda gången på hela säsongen som City lyckades förlora från ett vinnande läge och gjorde det möjligt för Arsenal att kapitalisera, Gunners utökade sin ledning i toppen av tabellen till åtta poäng efter att ha besegrat rivalerna Spurs.
City, som aldrig låter en förlust påverka dem efter slutsignalen, svarade på derbyförlusten med en rad viktiga segrar, varav den viktigaste var 3-1 på Emirates som förde upp dem i toppen av tabellen.
I linje med sina prestationer i ligan fortsatte Citys insatser i cupen och på kontinenten att bära frukt, med Arsenal, Bristol City och Burnley respektive handbojor åt sidan och Leipzig straffade för att ha haft fräckheten att hålla City till oavgjort i Tyskland av en hämndlysten Haaland. Alla förhoppningar om en skräll krossades i paus när Citys nummer 9 gjorde ett hattrick innan han kom in i andra halvlek och gjorde ytterligare två mål i vad som skulle bli en 7-0-kross mot Marco Roses manskap. Matchen var också anmärkningsvärd för Guardiolas utplacering av John Stones på mittfältet. Yorkshire-mannen gjorde en makalös match där han inte slog bort en enda passning och bidrog starkt till både lagets presspel och defensiva stabilitet. Han skulle fortsätta att blomstra i sin nya hybridroll under de kommande veckorna.
Som det nu började bli normen delade City ut ytterligare stryk till Liverpool och Southampton (båda matcherna slutade 4-1) för att upprätthålla trycket på ledarna Arsenal. Utan att ta paus tillfogade de Thomas Tuchels Bayern München samma poäng (sammanlagt). Oavsett motstånd kvävde City dem alla.
Turninskruven
Efter att ha säkrat en plats i FA-cupfinalen (tack vare Riyad Mahrez hattrick i semifinalen mot ett tappert Sheffield United, det första som gjorts i det skedet av tävlingen sedan 1958) och i Champions League-semifinalen förberedde sig Sky Blues i slutet av april för

Bilder Alamy, Getty Images

Medurs från överst till vänster
Det första av många: Haaland firar sitt första City-mål i tävlingssammanhang; Foden bryter igenom United-försvaret under 6-3-förlusten; Alvarez inleder upphämtningen hemma mot Spurs; Pep och KDB utbyter några ord; Artetas unga kanoner drev City hela vägen i ligan

"as var nnu blinden nstaden delas ut ytterligare varaatings"

en avgörande drabbning som hypades av både experter och tv-bolag som en titelavgörande match. I själva verket krävde Citys möte med Arsenal ingen extra fanfar: Mikel Arteta, Guardiolas tidigare lärling, visste alltför väl vilka konsekvenser ett nederlag skulle få. Tyvärr för Gunners boss var förvarnad inte förvarnad.
Som så ofta är fallet när City behöver en totemisk prestation, var Kevin De Bruyne helt oöverträffad på kvällen, och rusade obevekligt mot en vacklande Arsenal-backlinje som inte kunde förstå ett sätt att stoppa honom. Belgaren öppnade målskyttet efter sju minuter med ett distinkt lågt avslut från kanten av straffområdet och slog sedan ett precist inlägg mot John Stones huvud, där Barnsleys Beckenbauer styrde in en nick utom räckhåll för Aaron Ramsdale och dubblade ledningen. Ett vackert placerat avslut från De Bruyne efter 54 minuter släckte alla förhoppningar om en Arsenal-återhämtning, Rob Holdings sena mål var inget annat än en tröst. På stopptid var det Haalands tur, med håret flödande otämjt, att leverera nådastöten.
När man såg den blåklädde norrmannen klyva Arsenals försvar i två delar som en viking med en yxa att slipa, var känslan av att titelns destination oåterkalleligt skiftade mot Manchester oundviklig. Londonborna höll fortfarande fast vid förstaplatsen, men bara med två poäng och efter att ha spelat två matcher mer, och ingen gör vinnande serier som City.
Fulham, West Ham (där Haaland gjorde sitt 36:e ligamål för säsongen) och Leeds föll under den blå maskinens spår under de kommande veckorna och City gick upp till fyra poängs marginal i toppen. Att ta hem den femte Premier League-titeln på sex säsonger förvandlades från ett falnande hopp till en oundviklighet. Strävan efter att vinna det största priset av alla ställdes dock inför ett formidabelt hinder i början av maj - Carlo Ancelottis listiga Real Madrid.
Death av a tusenochoch pressar
Det kommer ett skede i processen med att forma ett stort lag när allt faller på plats; det enda brännande ögonblicket när ödet håller upp sina händer, erkänner att inget mer kan göras och kliver åt sidan. För Man City kom det ögonblicket en sval vårkväll på ett förväntansfullt Etihad Stadium mot deras nemesis från föregående säsongs europeiska kampanj. Real Madrid, klädda i svart och med rekordmånga 14 Europacuptitlar, hade förhoppningar om att krossa tronpretendenterna och återigen försvara sin krona. Den första omgången i Madrid hade varit en hård kamp som slutade 1-1 och lagen var jämbördiga. Men alla imperier måste falla och inom 22 minuter efter returen började det hus som Ancelotti byggt att rasa samman inför ett skoningslöst blått tidvatten.
Citys oemotståndliga presspel trakasserade Real-spelarna som en flock djävlar, och Citys oemotståndliga presspel gjorde att Realspelarnas spelplan lossnade från start, och efter 20 minuters lek med sina förvirrade offer levererade de sitt första dödande slag. Kyle Walker arbetade ut bollen på högerkanten och hittade De Bruyne som lurpassade på kanten av Real-fältet. Den rödhårige registan dödade Walkers passning med en touch och lurade sedan in Silva bakom Los Blancos försvar med sin andra. Silva fick friheten i Manchester av en förvirrad mängd svartskjortor, valde sin plats och slog bollen förbi en förtvivlad Thibaut Courtois för att utlösa total bedlam.
På Reals planhalva fortsatte City att pressa livet ur Ancelottis panikslagna spelare, som bara hade tio passningar på sin plågoands planhalva under de första 45 minuterna. I pausen hyperventilerade Real i bortalagets omklädningsrum, ett andra Silva-mål efter 36 minuter - den här gången en skicklig nick från en Gündoğan - satte hemmalaget utom räckhåll. Sena mål från Manuel Akanji (via en tung Éder Militão) och den ständigt imponerande Julián Álvarez (argentinaren gjorde sitt tredje mål i Champions League och krönte därmed en säsong där han gjorde 17 mål i alla tävlingar och assisterade vid fyra tillfällen) förstärkte helt enkelt Citys totala dominans.
Sexton skott mot Reals sju. Sextio procents bollinnehav. En klyfta på 197 passningar. Otroliga 196 beröringar i den offensiva tredjedelen bara under den första halvleken. Guardiolas lag utplånade gästerna på vägen mot sin andra europeiska final under katalanens regeringstid. När Guardiola talade med pressen strax efter den bästa insatsen av ett engelskt lag i europeisk fotbollshistoria förklarade han att hans mannar hade sporrats till seger av smärtan från semifinalförlusten mot Real året innan. Han hyllade sedan alla som var involverade i klubben under en kväll som för alltid kommer att leva kvar i minnet.
"Jag är mycket nöjd med hela organisationen. För ordföranden, ägaren, särskilt spelarna och all personal bakom. Vi accepterade nederlaget och i dag var vi där. Ett år senare är vi i final i Champions League."
Scenen för den största Champions League-finalen under 2000-talet, Atatürk Stadium, men innan City kunde möta Inter Milan var det dags att avsluta ligan och göra upp om den första FA-cupfinalen någonsin där alla spelare från Manchester deltar.
Gör det till en dubbel
Sun Tzu, den berömde kinesiske krigsguden, sa en gång att det bästa resultatet är att vinna utan att slåss, och det var just så City till slut tog sin femte ligatitel under Guardiola.
Efter att ha tappat förstaplatsen efter tre kostsamma oavgjorda matcher och den förödande förlusten på Etihad, visste Arsenal i början av maj att det skulle krävas en Devon Loch-liknande kollaps från Guardiolas sida för att ge North Londoners något hopp om en titelseger. Till deras fördel studsade de tillbaka med en viktig 3-1-seger hemma mot Chelsea följt av en imponerande 2-0-seger hemma hos Champions League-hoppet Newcastle för att hålla loppet vid liv fram till mitten av säsongens sista månad. Men alla drömmar om en Premier League-trofé med röda band undergrävdes allvarligt av ett fantastiskt Brighton, Roberto De Zerbis elektriska Seagulls som vann med 3-0 borta på Emirates och lämnade sina värdar nedsjunkna på gräsmattan.
Att beräkna permutationer och sannolikheter är en viktig del av fotbollen, men för de Arsenalfans som reste till Nottingham Forests City Ground på eftermiddagen den 20 maj var matematiken enkel - förlust och Man City skulle bli mästare. Tyvärr för Arsenal-lojalister och neutrala överallt gjorde Artetas mannar just det och föll efter ett tidigt mål av Taiwo Awoniyi. Ändå fanns det ingen skam i att vackla på sista raksträckan. Det faktum att Artetas unga lag fortfarande var med i striden under de sista veckorna är ett bevis på både hans ledning och ihärdigheten hos ett ungt lag som säkert kommer att komma igen.
Guardiola var glad över att inte bara ha behållit ligatiteln utan också fått möjlighet att rotera i truppen under de tre sista matcherna och tog ut ett mycket förändrat lag till hemmamötet med Chelsea dagen därpå. Föga förvånande kom City inte riktigt ur andra växeln i en smal 1-0-seger, och de skulle inte lyckas få igång motorerna fullt ut i sina två sista ligamatcher - 1-1 borta mot Brighton och 1-0-förlust mot Brentford, Bees blev det enda laget som gjorde dubbeln mot City under hela säsongen. Deras krut hålls torrt av deras noggranna manager, City kan närma sig den mest seismiska veckan i klubbens historia med alla kanoner som flammar.
Trots många experters självsäkra förutsägelser om att City skulle krossa sina grannar i FA-cupfinalen skulle matchen i själva verket bli en jämn historia. Passande för ett lag som är vana att slå rekord, İlkay Gündoğan, som mer och mer såg ut som en vänlig pirat än en mittfältsmaestro, slog in en utsökt volley efter bara 13 sekunder, det snabbaste målet i en FA-cupfinal och ett fantastiskt slag mot Ten Hags spelplan.
Wembley höll andan i väntan på en anstormning, men United behöll lugnet och arbetade sig sakta tillbaka in i matchen. Strax efter halvtimmen fick de en

"de bruyne was imperious on den nningen, surging frigörntlöst at a faltering arsenal back line"

Medurs från överst till vänster
Haaland gör 4-1 mot Arsenal; Gündoğan kysser Premier League-pokalen; tysken blev sedan hjälte på Wembley i cupfinalen; Silva njuter av att hitta nätet i den berömda 4-0-krossningen av Real Madrid; City-fansen hyllar sitt lags tredje raka titeltriumf; Reals nedslagna spelare lämnar planen; Haaland poserar stolt med sin Golden Boot-trofé; Kyle Walker spelade sig tillbaka in i striden efter att ha fallit i onåd

Bilder Manchester City/Getty Images, Alamy, Getty Images

möjlighet att återställa pariteten med hjälp av ett extremt hårt beslut mot Jack Grealish. Den tidigare Villa-kaptenen hoppade för att utmana Aaron Wan-Bissaka på en nick i utkanten av Citys straffområde och bedömdes anmärkningsvärt nog ha hanterat bollen när United-försvararens nick träffade hans hand från nära håll. Grealishs förståeliga protester avfärdades snabbt och Bruno Fernandes klev fram och kvitterade för United.
Båda sidor skapade chanser under hela matchen, men det skulle bara krävas ytterligare ett mål för att avgöra saken, och det kom i den 51:a minuten. De Bruyne tittade upp från högerkanten när han förberedde sig för att slå en frispark i ett trångt område och upptäckte Gündoğan som svävade på kanten, säkert bort från de trängande skjortorna som trängdes runt De Gea. Belgaren lyfte omedelbart ut bollen till sin tyske kollega, som slog en studsande volley med vänsterfoten genom en skog av ben och förbi United-målvaktens handskar och gav City sin andra FA-cup på fem säsonger. Men trots allt firande efter slutsignalen hängde känslan av något större över den berömda Wembley-bågen. Något som bara hade uppnåtts av en engelsk klubb en gång tidigare.
"Att vinna FA-cupen är verkligen en speciell känsla", sa en tårögd Guardiola när han intervjuades strax efter matchen. "Nu är det första gången jag kan prata om the treble... Det är en match bort."
The treble. Bara att nämna den väckte en mängd blandade känslor, en dröm som så länge hade varit utom synhåll, ett avlägset uppdrag som skulle accepteras om City tog sig så långt. Nu stod de på tröskeln till att upprepa den största bedriften i engelsk fotbollshistoria, med det extra incitamentet (som om det behövdes) att stå sida vid sida med Sir Alex Fergusons fantastiska lag från 1999.
Skrivern in stars
Varje lag vårdar ett visst minne, vare sig det är ett enda ögonblick, en viss match eller kanske en hel säsong, och några av dem har turen att minnas den kväll då de tog hem det största priset av alla. Liverpools fanbase kan se tillbaka på sex olika tillfällen, men få skulle hävda att 2005 är oöverträffat när det gäller ren dramatik. Detsamma kan sägas om Man United, som alltid kommer att ha den otroliga vändningen på Nou Camp 1999. Chelsea kan också blicka tillbaka på den Drogba-inspirerade segern i München 2012. Skulle den 10 juni 2023 bli synonymt med ära för Man City?
När man ser den kvällen i backspegeln idag, med dimensionerna förvrängda av efterklokhet, är det lätt att falla till föga för tanken att det var oundvikligt att vinna trippeln i Istanbul. När allt kommer omkring, solid som Inter var defensivt, kunde de verkligen hoppas att bryta City-karusellen? Som det visade sig kom de faktiskt plågsamt nära att sätta en dödlig nyckel i de blå kugghjulen som snurrade runt dem.
Inter vågade spela City i deras eget spel genom att pressa högt och lyckades störa motståndarens rytm, och när De Bruynes hamstring gick av efter bara 35 minuter, vilket tvingade belgaren att dra sig tillbaka till avbytarbänken för den andra Champions League-finalen i rad i sin karriär, måste många av de tillresta himmelsblå värdarna ha fruktat att det inte skulle bli deras kväll. Tur för dem då att en marodör till spanjor hade andra idéer.
Matchen var 68 minuter gammal när Phil Foden hittade Akanji som vandrade framåt på Inters planhalva. Den schweiziske landslagsmannen tittade upp och såg att Bernardo Silva spökade bakom de blåsvarta försvararna och hittade honom med en skickligt avvägd passning. En blick och Silva klippte bollen tillbaka över mål och träffade Francesco Acerbi. Mitt i ett hagel av protester för handboll behöll en man sitt fokus. Rodri, som hade en vit yta att sikta på, galopperade in i straffområdet och sköt ett ostoppbart skott förbi André Onana och gav City ledningen. Efter att ha blivit utbytt i Porto 2021 när City föll i en chockartad 1-0-förlust mot Chelsea hade Rodri orädd tagit vara på sin chans.
Fotbollsgudarna hade tydligen samlat på sig några skrämselhicka för just den här matchen och lät alla City-fans lida under de återstående 25 minuterna när Inter missade inte bara en utan två enorma målchanser, där den bästa chansen tillföll den tidigare Man United-anfallaren Lukaku från en meters håll. På något sätt lyckades den belgiske landslagsmannen rikta sin nick mot Edersons knä och City skonades. Brasilianaren skulle kallas till handling igen i de sista sekunderna av stopptiden, Citys kattliknande nummer ett slog en Robin Gosens nick ut i säkerhet när domaren Szymon Marciniak satte visselpipan till läpparna.
"De har gjort det! De har gjort det! Manchester City har gjort det!" vrålade Darren Fletcher från kommentatorsbåset. Det var inte riktigt Clive Tyldesley anno 1999, men det brydde sig ingen i blått om. Citys spelare föll på knä med tårarna rinnande nerför kinderna och pustade ut med en blandning av stolthet och lättnad. De hade gjort allt rätt, och ingen var mer tacksam än Guardiola.
"Den här trofén är så svår att vinna", suckade han när han talade med BT Sports kommentatorsteam, med vinnarmedaljen draperad runt halsen. "Det stod skrivet i stjärnorna att den här säsongen tillhörde oss."
Etihad Empire
Det sägs att Alexander den store grät öppet när han insåg att det inte fanns någonstans kvar att erövra, en känsla som Guardiola delade 2009 efter att hans hisnande Barcelona-lag vunnit klubb-VM och därmed säkrat alla sex troféer som fanns tillgängliga under en enda säsong. Äntligen kunde han släppa den spänning som hade förtärt honom under hela hans första säsong i Barça, snyftade han och undrade högt vad mer de möjligen kunde uppnå. Det är frestande att ställa samma fråga till hans nu odödliga Citizens.
Kommer trippeln att öka deras önskan om ytterligare silverföremål, särskilt med tanke på klubb-VM som stundar i december? Är priset för att sikta på en oöverträffad fyrdubbling nästa säsong tillräckligt för att driva denna blå juggernaut vidare? Eller, med ett nytt troféskåp som krävs, kommer den här säsongen att mätta den hunger som kokar inom sådana som Ederson, Kyle Walker och Kevin De Bruyne, spelare som har vunnit allt? Och hur är det med Erling Haaland, rekordbrytare, vinnare av den gyllene stöveln och trefaldig mästare under sin debutsäsong i England? Det är svårt att föreställa sig att avsaknaden av en ligacupmedalj håller norrmannen vaken om natten, och kanske inte heller ur Real Madrids klor om de skulle knacka på.
Vad som än väntar City och deras katalanska ledare under den kommande säsongen kommer det säkerligen att bli en spännande tillställning, en tillställning som utan tvekan kommer att vara fylld av gnistrande presspel, många genomarbetade lagmål och ingen brist på tickande tejp. En sak är säker - Guardiola kommer inte att tillåta någon av sina mannar att vila på lagrarna, omedvetet eller inte, och så länge han sitter kvar vid rodret är det svårt att se något lag i världen som skulle kunna rubba dem. Guardiola har redan vunnit 12 stora troféer som City-manager och är så nära en garanti för framgång som det är möjligt att komma inom fotbollen, och det finns inga indikationer på att han är på väg att lämna Etihad och ta vad som skulle vara ett mycket välförtjänt sabbatsår. Faktum är att han har upprepat sin önskan att fullfölja de återstående två åren av sitt nuvarande kontrakt, och det finns alla chanser att han kommer att besluta att förlänga sin vistelse utöver det.
Det finns alltid fler rekord att slå, milstolpar att nå och sedan se när de glider under horisonten. Den blå månen är på väg upp, men bortom den lurar en ny gryning och med den nya utmaningar. Det kommer att krävas mer än en andra trippel i karriären för att stoppa Guardiola från att möta dem alla.
"Nästa säsong börjar vi från noll", log City-managern när Atatürk tömdes till ljudet av sjungande Mancunians. Han är sinnebilden av en vinnare, en vinnare som nu har kontroll över ett historiskt lag som aldrig är nöjt. Bara den tanken borde skrämma resten av Europa. Framtiden är ljus och den badar i blått.

Medurs från övre vänstra hörnet
Två nedslagna, en kvar: City njuter av FA-segern; Rodri avgör Champions League-finalen; Jag är okej, Jack; Grealish omfamnar kaoset; Dias och Ederson lyfter Ol' Big Ears; En klubb med två: Sir Alex Ferguson omfamnar den ende andre mannen som lett en engelsk klubb till trippeln

"fallintill sina knstadens plarare hanatillsammans med a blandning av stolthet ochoch lättnad"